Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Sada idemo u Poljsku
gde otkriće nudi retki pogled iz prve ruke
na jedno od ključnih poglavlja Holokausta.
Dokumenti imaju istorijsku vrednost.
Ugledali su svetlo dana posle 80 godina.
Ovo je jedini postojeći negativ
ustanka u Varšavskom getu iz samog geta.
Slike su izraz neopisivih događaja.
Delići života snimljeni na 33 fotografije.
Fotografije je snimio Gživačevski, 23-godišnji poljski borac.
Ustanak u Varšavskom getu bio je čin otpora
Jevreja protiv nacističkog režima tokom Holokausta.
Istoričari smatraju te fotografije vrednima
jer su jedine fotografije ustanka u getu
koje nisu snimljene za potrebe nacističke propagande.
NOVE FOTOGRAFIJE USTANKA U GETU
OTKRIVAJU UŽASE JEVREJSKOG OTPORA
Ta dokumentacija dočarava ono što bi obična osoba videla
i kako bi ta obična osoba percipirala
sve neverovatne stvari
koje su se događale u aprilu 1943.
Većinu života sam se trudila sve to da zaboravim.
33 FOTOGRAFIJE IZ GETA
NJUJORK, 1968.
Draga moja kćeri,
rizikujući sopstveni život, Lešek je uspeo da snimi niz fotografija.
Kontaktirao sam ga pre 10 godina i zamolio ga da mi ih pošalje.
Primio sam nekoliko fotografija i čuvao sam ih do sada.
Te fotografije pričaju i našu priču.
Negativi su kod Lešeka.
Te fotografije nikada nisu objavljene.
Namerno sam ih čuvao tako dugo planirajući da ih objavim
kada svet počne da zaboravlja te stvari.
Ne znam da li je trenutak dobar, ali moje vreme se bliži kraju.
Tada je stan izgledao malo drugačije.
Idemo pravo u očevu sobu.
Kada smo slagali njegove stvari posle njegove smrti,
primetili smo da se ove daske pomeraju.
U tom skrivenom pretincu našli smo očeve dnevnike.
Sestra i ja nismo znali da ti dnevnici postoje.
Otac nam ih nikada nije pomenuo.
Nisu postojala zanimljivija vremena od ovih.
Dobra je godina za započinjanje dnevnika.
Bio sam na masovnom protestu.
Atmosfera je bila mlaka. Nije bilo entuzijazma.
Govori su bili stereotipni.
Nacionalisti su vikali: "Dole Jevreji!"
Vikao sam do promuklosti.
Ali to nije bitno. Imam završne ispite prekosutra.
Na putu iz škole prijatelj reče:
"Uz rat iza ćoška učenje je besmisleno."
U petak ujutro 1. septembra čuo sam:
"Vazdušni napad, zatvarajte prozore!"
To me je probudilo.
Ugledao sam nemačke avione nad Varšavom.
Ne možemo nikuda. Nemci skupljaju ljude za prisilni rad.
Stigle su brojne patrole SS-a.
Zaustavljaju koga god sretnu.
Zaposlene u nemačkim fabrikama su pustili.
Uhvaćene su okupili, odvezli
i ukrcali na vozove.
Uhvatili su dva moja prijatelja.
Samo je Jevrejima gore nego nama.
"Fondacija za vizuelnu istoriju preživelih holokausta". Dina Koen.
Danas je 7. novembar 1996.
Vodim intervju s Romanom Kaplan,
devojačkog prezimena Laks, u Čevi Čejsu u SAD-u.
Intervju je na engleskom jeziku.
Gde ste rođeni?
Rođena sam u Poljskoj. U Varšavi.
Možete li da opišete svoju porodicu?
Otac mi je bio hemijski inženjer.
Radio je na vrlo prestižnom položaju.
U fabrici koja je proizvodila sapune, parfeme i sveće.
Draga Roma,
zamolila si me da pišem o prošlosti
i o svemu što smo pretrpeli u ozloglašenim vremenima.
Bila si premlada da bi se sećala.
Pišem ovo pismo,
ali ne znam imam li snage za to.
Naš se svet raspao.
Bili smo Jevreji i smatrali su nas "opasnošću" za Nemce.
Bili smo neljudi. Rasa koju treba iskoreniti.
Morali smo da nosimo trake s Davidovom zvezdom.
Sva jevrejska preduzeća zaplenili su Nemci.
Kao i bankovne račune i ušteđevine.
Da bi nas izolovali od ostatka populacije,
Varšavski geto osnovan je u jesen 1940.
Bili smo ograđeni zidom.
Svi varšavski Jevreji van geta preseljeni su tamo.
Geto su smanjili,
zbog čega smo morali da se preselimo i ostavimo za sobom većinu imovine.
Ubrzo je u getu živelo pola miliona ljudi.
Siromaštvo jevrejskih masa raslo je svakodnevno.
Sećam se da sam imala veliku lutku koju mi je poklonio očev šef.
Zvala sam je Kristina.
Sećam se da je majka ušila deo nakita u lutku.
Novca je ponestalo.
Plaćeni posao je nemoguće naći: svi traže fiktivne poslove.
Sreo sam bivšeg školskog druga.
Radi u vatrogasnoj jedinici. Na obuci.
Uz njegovu pomoć će me primiti.
Bio sam u Žoliboržu.
Na zvuk zvona vatrogasci su obukli uniforme,
stavili kaiševe i kacige i postrojili se za dužnost.
Moja majka je živela u ulici u blizini škole.
Moj otac je voleo da je fotografiše.
Bila mu je omiljena tema fotografija čitavog života.
Sviđa mi se Marisja.
Ima lepe noge.
Puna je života i dobra je osoba.
Jasno je da se i ja njoj sviđam.
Marisja ima foto-aparat.
Kupio sam rolnu filma.
Bilo ga je teško staviti u foto-aparat.
Trebalo mi je sat vremena s rukama pod ćebetom.
Deo filma sam uništio.
Nabavio sam aparat za uvećanje fotografija.
Nakon nekoliko neuspeha fotografije su počele da uspevaju.
Ta veština bi mogla da bude vrlo korisna u budućnosti.
Ponekad priželjkujem pravu akciju da mogu da se dokažem.
Alarm!
Jurimo kroz geto u natovarenom vatrogasnom vozilu.
Bio sam na merdevinama na prozoru na trećem spratu.
Sačekao sam vodu pa ušao u zgradu.
Sve se zamračilo.
Gusti dim i para su me preplavili.
Kašljao sam. Oči su mi suzile.
Nisam mogao da dišem.
Noge su mi malaksale.
Čuo sam: "Izlazi!"
Iskočio sam kroz prozor!
Ubrzo nakon toga, mesto na kojem sam bio se urušilo.
Porazgovarao sam sa Jevrejima.
Žive u velikoj bedi.
Činilo mi se da razgovaram s ljudima osuđenima na istrebljenje.
Kadiš.
Za mene je to bila najstrašnija stvar na svetu.
Zato što sam to neprestano slušala.
I nisam mogla da znam šta to znači.
Retrospektivno,
čini se da su Nemci u početku verovali
da će se Jevreji zatočeni u getima poubijati kao pacovi
ili da će umreti od gladi i bolesti.
Tifus se brzo širio. Smrtnost je bila ogromna.
Do jula 1942. umrlo je 100 000 ljudi.
Dobio sam dozvolu za izlazak iz geta na "arijevsku stranu".
Vodio sam fabriku koja je proizvodila sapune, parfeme i sveće.
Bio sam pozajmljeni rob.
Svakog dana sam hodao 20 km do varšavskog predgrađa Praga i nazad.
Poljak Adamčevski
je zavisio od očevog vođenja fabrike.
Zato je moj otac do kraja imao posao na "arijevskoj strani".
Zato smo i uspeli dobro da živimo.
Uvek bi nam doneo nešto hrane u geto.
Moji roditelji su na neki način usvojili mladu ženu
koja je tada imala oko 19 ili 20 godina. Zvala se Halina.
Bila je vrlo lepa žena.
Mislim da su ove fotografije najstarije.
To je sigurno majka?
Tako je.
Koliko se sećam, majka je bila glamurozna.
Bila je puna života. Bilo joj je jako stalo do izgleda i stila.
Kao i do njenog držanja.
Što se rata tiče,
nije ga često pominjala.
Pretrpela je mnogo bola i nije želela potpuno da razotkrije
šta se dogodilo ni kojim redosledom.
Cela njena porodica osim brata u Palestini je umrla.
I bila je svesna toga.
Bila je siroče. Tražila je novu porodicu.
Pronašla ju je u Hilariju i Janjini Laks. -Da.
Trebali su joj da ne bi bila sama.
S vremenom se Varšavski geto organizovao.
Najviše su se krijumčarili hrana, razna roba
i sirovine iz radionica i fabrika koje su vodili Jevreji iz geta.
To je nekima omogućavalo skroman život.
Glad se smanjila, a epidemija tifusa je gotovo nestala.
Saznao sam za očeve fotografije od svoje ćerke Marijane.
Obratio joj se poznanik. Istoričar.
Pitao ju je da li je u rodu s Lešekom Gživačevskim.
Odgovorila je da joj je deda.
Rekao je da su mu fotografije u Muzeju Holokausta u SAD-u.
Pozvala me je i rekla:
"Tata, znaš za dedine fotografije?"
Rekao sam da znam da je puno fotografisao.
Ali ustanak u getu?
Nisam znao za to.
Povodom godišnjice ustanka u getu
Muzej POLIN zamolio me je da nađem još građe.
Gđa Zuzana Šnepf je pitala: "Ima li još fotografija?"
Počeli smo opet da tražimo očeve fotografije.
Neke su bile kod mene, druge kod sestre.
Bilo je materijala.
Nisam uspela da ih pregledam.
Vid mi je loš i nisam imala vremena
za pregledanje svih negativa.
Šta se uopšte vidi na negativima?
Zamolila sam Maćeja za pomoć. Pristao je.
Razvrstala sam materijale u kutije.
Ovo su verovatno fotografije...
Mislim da sam na tim fotografijama ja kao dete.
Dok sam pregledao negativ,
pomerio sam ruku
i ugledao Jevreje koje su vodili na Umšlagplac.
Pogledao sam opet.
Video sam poznate fotografije i neke nepoznate.
Rekao sam svojoj ženi Bożeni: "Našao sam ih. Ovde su."
Otac je umro pre više od 30 godina,
ali čini mi se kao je opet živ u mom umu.
Nisam verovao da taj negativ postoji.
Osećaj je bio neverovatan.
Dodirivali smo nešto što nije smelo da preživi.
I niko nije verovao da je preživelo.
Retki su trenuci za istraživače
u kojima osetimo otvaranje prozora u prošlost.
Znala sam da su to jedine fotografije za koje trenutno znamo
snimljene u Varšavskom getu tokom ustanka,
a koje nisu snimili nacisti.
Fotografije Holokausta su neobične
jer često isprva ne znamo što gledamo.
Samo oni koji znaju istoriju znaju šta prikazuju te fotografije.
Očito je bio nervozan. -I mutne su.
Perforacija je najviše oštećena blizu fotografija Holokausta
snimljenih u tajnosti.
Možda je grubo premotavao film jer su mu se ruke tresle od emocija.
To je dokaz velike vrednosti materijala,
ne samo fotografija,
ali i dokaz da je i sam film nosilac emocionalne istorije.
VARŠAVA, GETO
Sećam se da je deda živeo s nama.
Sećam se da sam jednog dana došla kući
i više nisam imala dedu.
Jednostavno su ga uhvatili tokom "lapanke".
To znači
da su ga uhvatili na ulici.
Draga kćeri,
22. jula 1942.
Nemci su započeli likvidaciju Varšavskog geta.
Zvali su to "deportacijom na istok".
Nemci su govorili Jevrejima
da ih sele u bolji svet.
Svaki iseljeni Jevrejin sme da ponese 15 kg prtljaga.
Smeju da se nose novac, nakit, zlato i ostali vredni predmeti.
Ponesite hranu za tri dana.
Geto su opkolile latvijske i ukrajinske jedinice.
Nemci su pomoću njih okupljali na hiljade ljudi dnevno
i deportovali ih preko "Umšlagplaca".
U to vreme niko nije znao za logore smrti.
Puno kasnije smo čuli za Treblinku.
S vremenom
"efikasnost" gasnih komora bila je oko 5000 leševa na dan.
Nemci su poznati po organizacionim veštinama.
Moj otac je vodio moju majku na plovidbu brodom u Varšavi.
Kada su Nemci započeli likvidaciju geta
i deportovali ljude u logore smrti,
jedrio je s Marisjom na reci Visli.
Takav je bio život. Život se odvijao.
Vazduh, sunce, mreškanje vode, tišina i mir.
Kao da rat i ne postoji.
Marisja i ja smo se sunčali ceo dan.
Tok događaja nas nezaustavljivo gura nečemu neizbežnom.
Braku.
Kupio sam rolnu filma. Snimali smo.
Nikad neću zaboraviti suton i Varšavu kako tone u plavkastu maglicu.
Niko ne zna šta će biti.
Govorka se da bismo mogli da delimo sudbinu Jevreja.
Sećam se
da su mnogo ljudi okupljali na jednom trgu.
Nemci su ih terali da hodaju
pa bi izvlačili ljude iz gomile.
Sećam se i prijatelja svojih roditelja
i devojčice otprilike mojih godina.
Dete su izvukli iz gomile.
Roditelji su me očajnički krili svojim kaputima.
Zasad su Jevreji koji rade u nemačkim vojnim fabrikama
pošteđeni deportacije.
Uspeli smo da se sklonimo u fabriku "Šulc".
Moj je otac uspeo da nađe posao
za moju majku u getu na šivenju nemačkih uniformi.
Nadao se da će na taj način zaštititi moju majku.
A ja sam morala da budem u buretu pored moje majke.
Imala sam pet godina. Nisam uživala u tome.
Uz Šulcovo odobrenje
radio sam za Adamčevskog na "arijevskoj strani".
Ubrzo, uz pomoć mog kolege g. Miškijeviča
prokrijumčarili smo te iz geta na "arijevsku stranu".
Radne grupe su prelazile na "arijevsku stranu".
Otac je podmitio čuvare na ulazu
kako bih ja mogla da izađem s gomilom.
Naravno, užasno se bojao. Da su me Nemci videli,
to bi bio moj kraj.
Nije se odvajao od grupe koja je izlazila.
Tada je jedan od...
Tada se jedan od vojnika zabrinuo
da je otac previše blizu "arijevske strane."
Izvukao ga je iz gomile i pretukao.
Otac je izgubio oko.
Želela sam da potrčim do oca.
Ali jasno mi je dao do znanja da želi da odem.
To sam i učinila.
Učinili smo to u zadnji čas.
Svi su Šulcovi radnici izvedeni napolje radi "probira".
48 sati su nas odvajali kao stoku pre klanja.
Polovinu ljudi su odmah deportovali u gasne komore Treblinke.
Sva deca i većina žena bila je izgubljena.
Za dva meseca nacisti su ubili 300.000 ljudi.
Generalni guverner naređuje
da će Jevreji koji napuste svoj okrug
biti kažnjeni smrću.
Osobe koje kriju Jevreje dobiće istu kaznu.
Na "arijevskoj strani"
dočekala me je žena očevog kolege.
Bila sam opasnost za ljude koji su me krili
jer sam očito bila jevrejsko dete.
Nisam ostajala duže od nekoliko dana na jednom mestu.
Bar se ja tako toga sećam.
A onda su me predali Sestrama milosrdnicama.
Bojala sam se jer mislim da sam tada shvatila
da će me ubiti ako me pronađu.
Štošta se promenilo kod kuće.
Otac spava na kratkom i uskom kauču.
Majka je iscrpljena. Srce je boli. Nervozna je.
Ignoriše moguće opasnosti,
ali priznajem da je moralni stub doma
u svakom trenutku sumnje i očaja.
Naglo i neočekivano
uselile su se dve žene: Halina Bjelavska i Janjina.
Iselili su ih. Nemaju gde da odu.
Zato su s nama.
Jedna od tih žena bila je Halina Hiršbajn.
Poznata i pod prezimenom Bjelavska.
Dakle, Hiršbajn Halina? -Da.
Rođena je 1920? -Da. Kao i moj otac.
Bjelavska...
Adresa posle rata: 8/16, Ulica Vilča.
Blizu je Ulica Mokotovska gde je živeo moj otac.
Tamo su se krili i međusobno pomagali...
Druga osoba je bila Janjina Laks.
8/16, Ulica Vilča. Adresa je ista.
Moju majku su prokrijumčarili iz geta.
Primila ju je porodica s kojom je provela čitav rat.
Prezivali su se Gživačevski.
Mene nisu želeli da prime jer sam predstavljala opasnost,
a i bili su vrlo aktivni u poljskom otporu.
Kad je majka izašla iz geta,
vrlo brzo ju je primila porodica Gživačevski.
Mislim da je to bilo planirano, a ne slučajno.
Mislim da imam narukvicu u sefu.
Ta je narukvica možda deo njenog nakita
pomoću kojeg je preživela.
To sam baš govorio.
To pouzdano znam. Ispričala mi je
da je njena porodica izrađivala nakit
od malih zlatnih poluga.
Neobično izgleda. -Od delova nakita su preživljavali.
Ta narukvica je mogla da se rastavi na delove
i pretvori u novac.
Ne znam kako je majka promenila identitet.
Možda su joj Laksovi pomogli?
To je morao da bude neko...
Gživačevski?
Verovatno su nekako bili upleteni.
Kako su porodica Laks i Halina
završili kod porodice Gživačevski je misterija.
Gde su se upoznali?
Mislim da su se znali pre rata
i da su bili prijatelji, ali to je samo pretpostavka.
Možete li da dođete ovamo?
Ovo su dosijei preživelih.
Procenjuje se
da je oko 10% poljskih Jevreja
iz 1939. preživelo.
Znači, samo 300.000 od tri miliona. -Tako je.
Ovde su Halina Hiršbajn, odnosno Pelagija Bjelavska.
"Pelagija" piše na lažnim papirima koju su bili korisni
kada su oficiri SS-a
ušli u stan u Ulici Vilča.
Imali smo arijevske isprave.
Gđa Gživačevski je našla stan za moju majku
kada nisam mogla da ostanem kod Sestara milosrdnica.
Kada sam živela s majkom, neko ju je verovatno uočio.
Sećam se da je bio mrak.
Jedna od najstrašnijih stvar do danas za mene su
koraci, zvuk koraka
i ljudi koji se penju stepenicama.
Majka je otvorila vrata. Došla su trojica.
Dvojica u uniformi SS-a i jedan civil.
Doušnik je seo na moj krevet i obratio mi se na jevrejskom.
Kako se zoveš, malena?
Nisam razumela taj jezik.
Pogledala sam ga i nevino mu rekla:
"Žao mi je, ali ne razumem nemački." SS-ovci su tad otišli.
Neprijatan incident.
Pretražili su Halinin i Janjinin stan.
Završilo se mitom, ali pretnja je bila stalna.
Stan je bio razotkriven.
Završio sam oficirsku obuku i dodeljen sam IV jedinici.
Sedim u sobi u barakama.
Na novim ispravama nam pišu činovi. Ja sam desetar.
Pukovnik nam je održao govor.
Treba da oživimo duh Varšavske vatrogasne jedinice
i pretvorimo je u disciplinovanu, vojnu organizaciju.
Postoji tajna vatrogasna organizacija "Skala".
Narednikov sin želi da me regrutuje.
Ulica Hlodna i barake Mirovskije, gde je bila IV jedinica,
delile su dve strane geta.
Vatrogaci iz otpora "Skala"
pomagali su jevrejskoj populaciji koliko su mogli.
Ovde su nekad bile pruga
i kanalizacioni šaht
kroz koje se pružala pomoć Jevrejima.
Oružje i municija pre ustanka u getu.
Draga kćeri,
samo je oko 40.000 Jevreja preostalo u getu.
Otišao sam u zadnji čas. Primila me porodica Miškijevič.
Ubrzo nakon toga, 19. aprila 1943. počeo je ustanak u Varšavskom getu.
Šačica loše naoružanih ljudi
odupirala se tenkovima i mašinkama skoro mesec dana
bez tračka nade za preživljavanje.
Za Jevreje je bila veče uoči Pashe.
Bila je noć Sedera. Šta tada Jevreji slave?
Izlazak iz Egipta.
Tema Pashe je sloboda.
A ti su Jevreji bili zatočeni
i suočeni sa sigurnom smrću.
Nemci su opkolili zidove geta.
Stigle su jedinice.
I ukrajinske jedinice.
Stigli su vozovi za deportovanje Jevreja.
I tada su Jevreji odlučili da se pobune.
Prvi je dan bio pun ushićenja. Bilo je uzbudljivo.
Nemci su se povukli iz geta.
Nadljudi, divovi, sva snaga Nemačke...
A šta je uspela ta mala grupa mladih Jevreja?
Da ih primora na povlačenje.
Bili su hrabri.
I inovativni. Koristili su Molotvljeve koktele.
Imali su pištolje. I drugo oružje.
Imali su još nešto što Nemci nisu mogli da predvide.
Bili su spremni da se bore do smrti
jer nisu imali izbora. Ionako su bili osuđeni na smrt.
A ljudi koji se bore za svoj život
i za život svoje zajednice
spremni su na sve kako bi ih sačuvali.
Geto je bio iza zidina tokom ustanka.
Poljaci praktično nisu smeli da ulaze.
Ali ovo su fotografije ukradene unutar geta.
To je film malog formata dizajna s pola kadra
s oštećenom perforacijom.
- Na jednoj strani. - Koji je foto-aparat?
Pada mi na um korele ka proizvođača "Kohman" iz 1932.
Kaseta je na jednoj strani, špula na drugoj.
Kaseta je bila kombinovana,
što je stvaralo otpor pri pomeranju filma.
Zupčanik bi oštetio perforaciju
i onemogućio pomeranje filma za 20 mm.
Trebalo je snimiti crni kadar
da bi se film dovoljno pomerio
kako se kadrovi ne bi preklapali.
Međutim, kod snimanja akcionih scena
i skrivanja foto-aparata
to bi moglo da izazove preklapanje kadrova.
Sićušan je. Lako može da se sakrije.
Stane u džep.
Prošao je mesec užasnih događaja
koji bi mogli trajno da obeleže umove mladih.
Pozvali su me i naredili da se javim na dužnost u jedinici.
Marisja je ljuta što idem u geto, a ne njoj u posetu.
U getu se odvija čisti pakao.
Kolege govore o odlučnosti Jevreja.
O borbenom duhu čitave jevrejske populacije.
Nemci trpe teške gubitke.
Moraju da osvajaju kuću po kuću.
Ne uzimaju zarobljenike.
Besne bitke.
Živeo sam u području iz kojeg smo uklonjeni
kada je geto stvoren.
Na neki način se stvaranje geta
i moja sudbina preklapaju.
Te slike iz detinjstva i dalje su mi u glavi.
Ovu je fotografiju snimio Lešek.
Ovde je bio ulaz u geto iz Ulice Nalevki.
Označio sam ovu goruću zgradu na karti.
Ovde je.
Ova je fotografija snimljena s ove tačke.
I prikazuje ovo područje.
Prvo su snimljene ove fotografije.
To sugeriše da je film stavljen
s ciljem dokumentovanja istorije.
Ovde se verovatno vidi nemački vojnik koji obezbeđuje da zgrade izgore.
Nemci pale čitave zgrade da bi slomili Jevreje.
Ne smemo da gasimo požare.
Smemo samo da zaštitimo nemačke fabrike
i sprečimo širenje požara u druge delove Varšave.
Posle dve noći mi je bilo dosta.
Od iscrpljenosti sam seo na drvene daske.
Deset dana na dužnosti nisam skinuo odeću noću.
Stalno smo bili okruženi požarima.
Ovako to obično ide:
Nemci nas obaveste o požaru u određenim ulicama.
Jave nam kućne brojeve.
Narede nam koje lokacije treba zaštititi.
VARŠAVA, ULICA LEŠNO BR. 80/82
Na fotografiji je moj otac.
Ovo je moj otac.
Ovo je priča koju ne mogu u potpunosti da objasnim.
Nemački vojnik očito gleda u foto-aparat.
Nešto se očito dešavalo.
Bila je to siva zona.
Fotografisanje je bilo zabranjeno,
ali ponekad bi Nemci ljudima progledali kroz prste.
Gživačevskijeva uloga fotografa je ključna
jer je imao dve uloge:
imao je foto-aparat
i mogao je da se fotografiše sa desetarima Vermahta,
ali radio je i kao špijun i krijumčario fotografije.
Ključni detalji na ovoj fotografiji su prozori
i delić zgrade preko puta.
Pronašao sam predratnu fotografiju te kuće
u gradskom arhivu
koja prikazuje isto mesto.
Visina prozora je identična.
Jasno se vidi skretanje tramvajskih šina.
Ta je fotografija snimljena iz ugla ove zgrade.
Ovo prikazuje situaciju 1944.
Čitav je geto uništen.
Međutim, bolničke zgrade su preživele.
Dobro jutro.
Ovde je snimio tih nekoliko fotografija.
Snimio je niz fotografija.
Jedan, dva, tri, četiri, pet, šest, sedam...
Osam fotografija ovim redosledom.
Znamo to jer imamo negativ.
Pa, imamo priču.
To su tajne fotografije. Nemci ne smeju da saznaju.
Vide se izrazi lica tih ljudi.
Mala deca su...
Kako da se osećate
kad znate da ste na tački
s koje nema povratka?
Teško je to i da zamislite, ali to se vidi na tim fotografijama.
Pogledajte.
Kamion i prozori se preklapaju ovde.
Situacija je sledeća:
ova žena hoda i okreće se,
a na drugoj fotografiji se vidi kraj njenog lakta,
što povezuje te dve fotografije.
A ovde...
Tramvajske šine se manje-više spajaju.
Stvorili smo jednu sintetičku sliku iz četiri fotografije.
Za mene je to oproštaj od tih ljudi
koji prolaze pred očima Gživačevskog i nestaju.
Jevreje isterane požarima odvode na tačku okupljanja.
Takozvani "Umšlagplac".
Ranjene i bolesne pogube na licu mesta.
Spašavanje je zabranjeno.
Zatim Jevreje prisilno vode do pruge
i deportuju na nepoznato odredište.
Voz koji je verovatno gurala lokomotiva došao je na "Umšlagplac".
Ljude su naterali na rampu,
ukrcali su ih u vagone
i voz je otišao.
Vozovi smrti su išli na istok u Treblinku.
Lešek se vratio sa svoje misije. Imao je film u fotoaparatu.
Šetao je s Marisjom, svojom verenicom i mojom majkom.
Divna fotografija mojih roditelja. Jako je dirljiva.
Ovo su moja majka i očeva sestra.
Ne znam ko je treća žena.
Teta Danusja, očeva sestra.
Pogledajte kontrast između njihovih života u proleće u aprilu
i razaranja u getu. A ovde moji roditelji...
Ovo je sjajan primer
kako je Varšava bila podeljena na dva sveta
koja su bila topografski povezana,
ali bila su miljama razdvojena.
VARŠAVA, ULICA MOKOTOVSKA, BR. 65
Dobro jutro. Ja sam Maćej Gživačevski.
Moj otac je živeo u ovom stanu tokom rata.
Ovde je bila dnevna soba.
Ovaj je hodnik vodio u kuhinju. Ovde je bilo kupatilo.
Pokucaću.
A ovaj je negativ razvijen u ovoj prostoriji.
Ovde je ulaz na stepenište.
A ovde je bio mezanin
gde se krila mala Roma.
Kratko vreme sam boravila na tom sićušnom tavanu.
Bio je iznad kuhinje.
Nisam mogla da se pomeram.
Morala sam da budem jako tiha.
Dva Nemca su privremeno živela ovde.
Jedan bi došao ujutro, pio kafu i čitao novine
dok se Roma krila u mezaninu.
Mislim da sam tada počela da čitam.
Mogla sam dugo da sedim i čitam
u potpunoj tišini. To mi je spasilo život.
Da je neko saznao da porodica Gživačevski krije Jevreje,
ubili bi ih.
Po povratku iz geta sam saznao da vatrogasci prisvajaju
kofere pune lične imovine.
Budući da nema vlasnika, tvrde da to nije krađa.
Međutim, Nemci službeno to smatraju pljačkom
i žele da sprečimo tu praksu.
Zato smo je jako brzo zaustavili.
U prvom planu su tri vatrogasca,
ali u pozadini
se vidi vojnik koji takođe fotografiše.
Gživačevski je snimio situaciju koja je bila česta tokom Holokausta.
Nemci su fotografisali svoje zločine.
Ovo je Ulica Novolipije blizu Ulice Smoča.
Ovo su fotografije Strupovog izveštaja.
Ovo je general Jirgen Strup.
Zabranio sam fotografisanje tokom akcija u getu.
Ali naredbe generala Krigera o izveštaju uključivale su fotografije.
Sve je moralo brzo da se obavi.
Nagađam da je Bezbednosna policija snimila te fotografije.
Napisao sam izveštaj "Više nema jevrejskog okruga u Varšavi!"
za Hajnriha Himlera, za Krigera i za sebe.
Biće vredna građa za istoriju, za Firera
i buduće istraživače Trećeg Rajha,
za nacionalističke pesnike i pisce,
a pogotovo za dokumentovanje naših napora
koje nordijska rasa i Nemci preduzimaju
kako bi istrebili Jevreje u Evropi i čitavom svetu.
Gotovo svaki dan viđamo generala Jirgena Strupa
koji vodi celu operaciju.
Umesto gašenja požara moramo da gledamo kako geto gori.
Umesto spašavanja ljudi bespomoćno gledamo njihovu patnju.
Pod stalnim smo nadzorom nemačke policije i SS-a.
Svaki pokušaj pomoći mogao bi da ima teške posledice za nas.
Lešek je snimio fotografiju tačno na ovom mestu.
Gživačevski je rizikovao tom fotografijom.
Stajao je iza vatrogasaca.
Onaj bliži fotoaparatu očito je gledao zgradu,
ali drugi je odvratio pogled.
Ne smeju da otkrivaju svoje emocije.
Za naciste je sve bilo u redu:
"Tako bi i trebalo da bude!"
"Jevreji bi i trebalo da skaču jer nisu ljudi."
Ali vatrogasci osećaju suprotne emocije.
Sakriveni Jevreji
zatočeni su u gorućim zgradama i gore živi.
Grupe blokirane plamenom beže na gornje spratove,
a kada vatra dođe do njih,
pokušavaju da pobegnu skakanjem sa balkona.
Cela je porodica od pet ili šest članova skočila s prozora i poginula.
Nisu mogli da izađu.
Iako smo mogli da im pomognemo, nismo ništa smeli da učinimo.
To izgleda kao to mesto.
Ista kuća.
Vidi se po prozorima.
A ovi balkoni...
Tu je zgradu moj otac fotografisao.
Nemci i moj otac fotografisali su isto mesto.
Kada se pogleda balkon,
to bi mogla da bude ista zgrada.
Na obe se fotografije vide tramvajski vodovi.
Balkon na trećem spratu ima iste balkonske stubove.
Na nemačkoj fotografiji prozor na levoj strani je otvoren.
Onaj na desnoj strani je zatvoren. Na očevoj fotografiji je isto tako.
Kao da je to fotografija koju nije uspeo da snimi.
Nakon prethodne fotografije Lešek se premestio ovamo.
Ovde se dogodila ta tragedija.
Ovo je nesreća, ali manja nesreća.
Nekoliko ljudi je prišlo.
Normalna ljudska reakcija.
To tragediju tih ljudi čini još očiglednijom.
Nije bilo nikoga.
Niko nije mogao da im pomogne. To je bilo nemoguće.
Nije se radilo o tome da niko nije želeo da im pomogne. Nije mogao.
Ove dve fotografije pričaju celu priču.
Nemci su se okupili oko tela osoba koje su skočile.
Meni je to očito. Ali ako pogledate pobliže,
možete da vidite siluetu,
samo njegovu glavu i ramena.
To su verovatno Jevreji koji izlaze iz bunkera
ili izlaze iz zgrade.
Te su dve situacije slične.
S jedne strane,
tela ljudi koji su skočili kroz prozor.
S druge strane,
Jevreji izlaze i uskoro će biti mrtvi.
Ispod ruševina izgorelih zgrada
još ima Jevreja u podrumima.
Prizor tih ljudi koje izvlače odande progoniće me zauvek.
To nisu lica ljudi, već poluživotinja s ludačkim, praznim pogledom.
Škilje na Sunčevom svetlu.
Proveli su nedelje u mraku podruma.
Oslabljena od gladi i užasa, njihova prljava tela u dronjcima se pomeraju.
Pogubljuju ih masovno.
Živi se ruše preko tela ubijenih.
Geto je sada spaljen do temelja i liči na more otpada,
mrtvi grad.
Kao da ga je pogodila ogromna katastrofa.
Katastrofa rata.
Ono što je video u getu duboko ga je pogodilo.
To se vidi u dnevniku. Naglo je ostario.
Promenio se.
Nakon tih dana besanih noći i stalnog rada, vratio sam se kući.
Nastupili su dani mira, ali ne mogu da se naviknem na njih.
Postao sam povučen.
Povukao sam se u svoju tišinu, poput puža u kućicu.
Nosio je teret onoga što je video u sebi.
Sumnjam da je često to pominjao.
Došli smo do kraja ovog negativa.
Gživačevski fotografiše svoju verenicu
i snima autoportret.
Ako neko pita:
Ko je taj vatrogasac Gživačevski iz geta?
Kratki je odgovor da je svedok
u egzistencijalnom smislu,
u duboko egzistencijalnom smislu.
Godinu i po dana posle ustanka u getu
vod pobunjenika koje je vodio moj deda Stanislav Gživačevski
krenuo je iz Ulice Mokotovska 65 da zauzme sedište Gestapoa.
A mog oca su mobilisali kao vatrogasca za Varšavski ustanak.
Taj je dan bio važna prekretnica.
Pokušavam...
Krenimo.
VARŠAVA, 1944.
Draga moja Roma,
1. avgusta 1944.
izbio je Varšavski ustanak protiv Nemaca.
U to vreme si bila kod Sestara milosrdnica u Volominu.
Mama me je posetila.
Zajedno smo kroz podrume otišli do Gživačevskih.
Nemci su uništavali grad s kopna i iz vazduha.
Ustanak 1944. Varšavu je koštao oko 200.000 života,
mnogi su povređeni,
a 80% kuća sravnjeno je sa zemljom.
U januaru 1945.
sovjetska ofanziva je konačno opet krenula.
Nemci su nestali preko noći.
Nakon dolaska sovjetskih jedinica otišli smo u Volomin
da potražimo Sestre milosrdnice da bismo saznali šta je s tobom.
Tamo smo saznali da si evakuisana.
Vratila sam se u Varšavu.
Nisam je prepoznala. Bila je uništena.
Uništena do temelja.
Nisam znala gde su mi roditelji ni da li su preživeli.
Pokušala sam da pronađem neko poznato mesto.
Jedna od zgrada
u kojoj smo živeli na "arijevskoj strani" bila je netaknuta.
Ušla sam u zgradu.
Zvonila sam svim stanarima.
Idućeg jutra sam srela oca.
Moj otac je tada već kontaktirao moju majku.
To je bio kraj moje sage.
Centralna komisija za jevrejsku istoriju istražuje nemačke zločine
protiv poljske jevrejske populacije.
Zato Komisija prikuplja
svu štampanu, pisanu i ostalu građu.
Prikupljali su i dokumente poput fotografija.
Znamo da su 1946.
imali pet fotografija koje je snimio vaš otac.
Te iste godine
objavljen je "Ustanak u Varšavskom getu" J. Kermiša.
J. Kermiš je bio pionir istraživanja Holokausta.
Uključio je fotografije vašeg oca u svoju knjigu.
Ovo su štampane fotografije prve generacije.
Sadržavaju vredne pojedinosti na poleđinama.
Ovi su opisi vrlo detaljni.
Znamo gde i kada su fotografije snimljene.
Prepostavljamo da je to samo fotograf znao.
- Mislim da to nije... - Rukopis vašeg oca?
To je zanimljivo.
Mislim da je to rukopis Hilarija Laksa.
Možda je on doneo tih nekoliko fotografija ovamo 1946.
Svi su preživeli rat.
Moji su se roditelji venčali 1946. i preselili u Gdanjsk.
Otac je želeo da živi u Gdanjsku. Želeo je da bude mornar.
Završio je studije brodogradnje
i ostatak života radio na brodovima.
A porodica Laks
se preselila u SAD 1951. godine.
U kasnim 1950-im otac je dobio pismo od Hilarija.
Tražio je da mu pošalje fotografije
snimljene tokom ustanka u Varšavskom getu.
Kada su oca po dužnosti poslali
na brodogradilište u Bilingemu,
verovatno je tada poslao tih 12 fotografija iz geta.
Mislim da je verovao da će tako bezbednije stići do SAD-a
i izbeći cenzuru i komunističke vlasti.
Bili smo pod sovjetskom vlašću.
Kontakti sa SAD-om su bili sumnjivi.
Sada
Roma je jedina svedokinja iz tog doba.
Samo je ona još živa.
Draga moja Roma,
želim da ove fotografije ostanu dokaz za buduće generacije.
Mogao bih da kontaktiram časopis "Lajf" ili "Post"
i nešto i da zaradimo, ali ne želim takav novac.
Te fotografije pripadaju istorijskim arhivima.
Javi mi gde bi želela da ih pohranim.
Ovo su kopije 12 fotografija
koje smo primili 1992. godine
u Memorijalnom muzeju holokausta u Vašingtonu u SAD-u.
Prepostavljam da je nakon smrti Hilarija Laksa
porodica fotografije odlučila da donira nama.
Smesta smo ih smatrali vrlo posebnima.
Tih smo 12 fotografija smatrali originalima
jer druge kopije nisu postojale u to doba.
Sada je negativ original.
Postoje 33 fotografije iz geta.
Muškarac u sredini je Hilari, a žena zdesna
s kapom i krznenim okovratnikom je majka.
Mislim da su ovo fotografije iz Njujorka.
Lešeka je smatrala bratom. Porodicom.
Mislim da su je progonili demoni iz doba preživljavanja.
Mislim da je patila od PTSP-a.
Bila je hospitalizovana. Možda zbog pokušaja samoubistva.
Verovatno se borila s prošlošću.
Draga kćeri,
ako ovaj memoar ima bilo kakvu vrednost,
to je očuvanje sećanja na ta zla vremena
i podsećanje rođenih u miru i prosperitetu
koji veruju u vrednosti civilizacije
na ono što može da se desi u budućnosti
ako dopuste da ih tretiraju kao pse.
Vidiš, nekako sam došao do kraja svog memoara.
Sve što se dogodilo kasnije već je u tvom sećanju.
Ja sam Dorota Gživačevska. Lešekova ćerka.
Možemo na engleskom ako želite. -Kako god vi želite.
Ceo album je za vas.
Zbignjev Lešek Gživačevski.
Ovo je Varšavski geto.
Ustanak u getu.
Jako sam se trudila to da zaboravim. -Znam...
Lešek. -Prepoznajete ga?
Prepoznajete ga?
Lešek i njegova porodica
omogućili su meni i mojim roditeljima da preživimo.
Divna fotografija i prelepa majka.
Hvala. -Pretpostavljam da je umrla.
- Umrla je pre 11 godina. - Moje saučešće.
Izvinjavam se...
Sećam se ovoga.
Veći deo života sam se trudila da zaboravim sve ovo.
Znate, za mene je ovo moja porodica.
Ovo je moja istorija.
Ovo su sve ljudi koje sam poznavala, a umrli su.
Pa, moramo to da pamtimo.
To je deo istorije. Ne samo jevrejske.
Ako to zaboravimo, ponoviće se.
Moramo da pamtimo svoju istoriju.
Ne mogu više.
Svaka porodica ima istoriju. Vi ste moja istorija.
Ovo nije samo moja istorija,
nego i istorija vaše Poljske.
Delimično i istorija Amerike jer smo ovde
delimično i zbog ovoga.
ROMA, RODITELJI I HALINA PREŽIVELI SU HOLOKAUST I EMIGRIRALI U SAD.
LEŠEKU SE ISPUNIO SAN I OSTAO JE PORED MORA
DO KRAJA ŽIVOTA.
PRIJATELJI GA PAMTE KAO MORNARA I FOTOGRAFA AMATERA.
LEŠEKOV SIN MAĆEJ BIO JE AKTIVISTA DEMOKRATSKE OPOZICIJE
I POKRETA "SOLIDARNOST" KOJI JE PROMENIO POLJSKU ISTORIJU.
MEDIATRANSLATIONS