Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Gremo zdaj na Poljsko,
kjer odkritje omogoča redek vpogled iz prve roke
na enega ključnih poglavij holokavsta.
Dokumenti imajo veliko zgodovinsko vrednost.
Na plan so prišli pred 80 leti.
To je edini negativ
o vstaji v varšavskem getu iz samega geta.
Slike so izraz nepopisnih dogodkov.
Delčki življenja, posneti na 33 fotografijah.
Fotografije je posnel Grzywaczewski, 23-letni poljski borec.
Vstaja v varšavskem getu je bila dejanje odpora.
Judje proti nacističnemu režimu med holokavstom.
Za zgodovinarje so te fotografije dragocene,
saj so edine o vstaji v getu,
ki jih niso posneli za potrebe nacistične propagande.
NOVE FOTOGRAFIJE O VSTAJI V GETU
RAZKRIVAJO GROZE JUDOVSKEGA ODPORA
Ta dokumentacija pričara, kar bi običajen človek videl
in kako bi ta običajen človek dojemal
vse te neverjetne stvari,
ki so se dogajale aprila 1943.
Večino življenja sem se trudila vse to pozabiti.
33 FOTOGRAFIJ IZ GETA
NEW YORK 1968
Draga moja hčerka,
Leszek je tvegal svoje življenje, da je posnel vrsto fotografij.
Kontaktiral sem ga pred 10 leti in prosil, naj mi jih pošlje.
Dobil sem nekaj fotografij in jih hranil do zdaj.
Te fotografije pripovedujejo tudi našo zgodbo.
Negativi so pri Leszeku.
Teh fotografij nikoli niso objavili.
Namenoma sem jih hranil tako dolgo. Hotel sem jih objaviti,
ko bo svet začel pozabljati na te stvari.
Ne vem, ali je trenutek dober, toda moj čas se bliža koncu.
Takrat je bilo stanovanje videti malo drugače.
Pojdimo naravnost v očetovo sobo.
Ko smo po njegovi smrti pospravljali njegove stvari,
smo opazili, da se te deske premikajo.
V tem skritem predalu smo našli očetove dnevnike.
S sestro nisva vedela, da ti dnevniki obstajajo.
Oče nama jih ni nikoli omenil.
Zanimivejših časov od teh ni bilo.
Dobro leto je za začetek pisanja dnevnika.
Bil sem na množičnem protestu.
Vzdušje je bilo mlačno. Ni bilo navdušenja.
Izjave so bile stereotipne.
Nacionalisti so vzklikali: "Dol z židi!"
Vzklikal sem do hripavosti.
Ampak to ni bilo pomembno. Pojutrišnjem imam zaključne izpite.
Na poti iz šole prijatelj reče:
"Ob vojni za vogalom je učenje nesmiselno."
V petek zjutraj 1. septembra sem slišal:
"Zračni napad, zaprite okna!"
To me je prebudilo.
Nad Varšavo sem zagledal nemška letala.
Nikamor ne moremo. Nemci zbirajo ljudi za prisilno delo.
Prišle so številne patrulje SS-a.
Ustavijo vse, ki jih srečajo.
Zaposlene v nemških tovarnah so izpustili.
Ujete so zbrali, odpeljali
in vkrcali na vlake.
Ujeli so dva moja prijatelja.
Samo za jude je slabše kot za nas.
"Sklad za vizualno zgodovino preživelih holokavsta". Dina Cohen.
Danes je 7. november 1996.
Imam intervju z Romano Kaplan,
z dekliški priimkom Laks, v Chevy Chasu v ZDA.
Intervju je v angleščini.
Kje ste se rodili?
Rodila sem se na Poljskem v Varšavi.
Lahko opišete svojo družino?
Moj oče je bil kemijski inženir.
Delal je na zelo prestižnem položaju.
V tovarni, ki je izdelovala mila, parfume in sveče.
Draga Roma,
prosila si me, naj pišem o preteklosti
in o vsem, kar smo pretrpeli v zloglasnih časih.
Premlada si bila, da bi se spomnila.
Pišem to pismo,
vendar ne vem, ali imam moč za to.
Naš svet je razpadel.
Bili smo judi in imeli so nas za "nevarnost" za Nemce.
Bili smo neljudje. Rasa, ki jo je treba izkoreniniti.
Morali smo nositi trakove z Davidovo zvezdo.
Vsa judovska podjetja so zaplenili Nemci.
Tudi bančne račune in prihranke.
Da bi nas izolirali pred preostalo populacijo,
so jeseni 1940 ustanovili varšavski geto.
Ograjeni smo bili z zidom.
Vse varšavske jude zunaj geta so preselili tja.
Geto so zmanjšali,
zato smo se morali preseliti in za sabo pustiti večino lastnine.
Kmalu je v getu živelo pol milijona ljudi.
Množica judovskih revežev je bila vsak dan večja.
Spomnim se, da sem imela veliko lutko, ki mi jo je podaril očetov šef.
Imenovala sem jo Krystyna.
Spomnim se, da je mama del nakita všila v lutko.
Denarja je zmanjkalo.
Nemogoče je najti plačano službo. Vsi iščejo navidezne službe.
Srečal sem nekdanjega sošolca.
Dela v gasilski enoti. Pri uvajanju.
Z njegovo pomočjo me bodo sprejeli.
Bil sem v Żoliborzu.
Ko se je oglasil zvonec, so gasilci oblekli uniforme,
nadeli pasove in čelade ter odšli na dolžnost.
Mama je živela v ulici blizu šole.
Moj oče jo je rad fotografiral.
Vse življenje je bila njegova najljubša oseba za fotografiranje.
Marysia mi je všeč.
Lepe noge ima.
Polna je življenja in dobra oseba.
Očitno je, da sem tudi jaz všeč njej.
Marysia ima fotoaparat.
Kupil sem zvitek filma.
Težko ga je bilo vstaviti v fotoaparat.
z rokami pod odejo sem potreboval eno uro.
Del filma sem uničil.
Priskrbel sem aparat za povečanje fotografij.
Po nekaj spodrsljajih so fotografije uspele.
Ta veščina bi bila lahko zelo koristna v prihodnosti.
Včasih si želim pravo akcijo, da bi se lahko dokazal.
Alarm!
Drvimo skozi geto v natovorjenem gasilskem vozilu.
Bil sem na lestvi pri oknu v tretjem nadstropju.
Počakal sem na vodo in vstopil v zgradbo.
Vse se je stemnilo.
Preplavila sta me gost dim in para.
Kašljal sem. Oči so se mi solzile.
Nisem mogel dihati.
Noge so se mi šibile.
Slišal sem: "Ven!"
Skočil sem skozi okno.
Kmalu po tem se je kraj, kjer sem stal, porušil.
Govoril sem z judi.
Živijo v veliki bedi.
Zdelo se mi je, da govorim z ljudmi, obsojenimi na iztrebljanje.
Kadiš.
Zame je bilo to najhujša stvar na svetu.
Zato, ker sem to nenehno poslušala.
Nisem mogla vedeti, kaj to pomeni.
Ko gledam za nazaj,
se zdi, da so Nemci najprej verjeli,
da se bodo judi, ujeti v getih, pobijali kot podgane
ali da bodo umrli zaradi lakote in bolezni.
Tifus se je hitro širil. Umrljivost je bila velikanska.
Do julija 1942 je umrlo 100 000 ljudi.
Dobil sem dovoljenje za izhod iz geta na "arijsko stran".
Vodil sem tovarno, ki je izdelovala mila, parfume in sveče.
Bil sem izposojeni suženj.
Vsak dan sem hodil 20 km do varšavskega predmestja Praga in nazaj.
Poljak Adamczewski
je bil odvisen od očetovega vodenja tovarne.
Zato je moj oče do konca imel službo na "arijski strani".
Zato smo tudi dobro živeli.
Vedno nam je prinesel nekaj hrane v geto.
Moji starši so v nekem smislu posvojili mlado žensko,
ki je takrat imela okrog 19 ali 20 let. Ime ji je bilo Halina.
Bila je zelo lepa ženska.
Mislim, da so te fotografije najstarejše.
Je to gotovo mama?
Ja.
Kolikor se spomnim, je mama bila glamurozna.
Bila je zelo živahna. Veliko je dala na videz in slog.
In na svojo držo.
Kar zadeva vojno,
je ni pogosto omenjala.
Veliko je pretrpela in ni hotela razkriti,
kaj se je zgodilo niti v kakšnem vrstnem redu.
Vsa njena družina, razen brat v Palestini, je umrla.
Tega se je zavedala.
Bila je sirota. Iskala je novo družino.
Našla jo je v Hilaryju in Janini Laks. -Ja.
Potrebovala ju je, da ne bi bila sama.
Sčasoma se je varšavski geto organiziral.
Največ so tihotapili hrano, razno blago
in surovine iz delavnic in tovarn, ki so jih vodili judi iz geta.
To je nekaterim omogočilo skromno življenje.
Lakote je bilo manj, epidemija tifusa je skoraj izginila.
Za očetove fotografije sem izvedel od svoje hčerke Marianne.
Nanjo se je obrnil znanec. Zgodovinar.
Vprašal jo je, ali je v sorodu z Leszekom Grzywaczewskim.
Odgovorila je, da je njen ded.
Rekel je, da so njegove fotografije v muzeju holokavsta v ZDA.
Poklicala me je i rekla:
"Ati, veš za dedove fotografije?"
Vedel sem, da je veliko fotografiral.
Toda vstaja v getu?
Za to nisem vedel.
Zaradi obletnice vstaje v getu
me je muzej POLN prosil, naj najdem še več gradiva.
Ga. Zuzanna Schnepf je vprašala: "Ali je še kaj fotografij?"
Spet smo začeli iskati očetove fotografije.
Nekatere so bile pri meni, druge pri sestri.
Bilo je veliko materiala.
Nisem ga uspela pregledati.
Slabše vidim in nisem imela časa,
da bi pregledala vse negative.
Kaj se sploh vidi na negativih?
Za pomoč sem prosila Macieja. Privolil je.
Materiale sem razvrščala v škatle.
To so najbrž fotografije...
Mislim, da sem na teh fotografijah kot otrok.
Ko sem pregledoval negativ,
sem premaknil roko
in zagledal jude, ki so jih peljali na Umschlagplatz.
Spet sem pogledal.
Videl sem znane fotografije in nekatere neznane.
Svoji ženi Boženi sem rekel: "Našel sem jih. Tu so."
Oče je umrl pred več kot 30 leti,
toda zdi se, kot bi spet živel v mojem umu.
Nisem verjel, da ta negativ obstaja.
Občutek je bil neverjeten.
Dotikali smo se nečesa, kar ne bi smelo preživeti.
In nihče ni verjel, da je preživelo.
Raziskovalci redko začutimo trenutke
odpiranja okna v preteklost.
Vedela sem, da so to edine znane fotografije,
posnete v varšavskem getu med vstajo,
ki jih niso posneli nacisti.
Fotografije holokavsta so nenavadne,
saj pogosto najprej ne vemo, kaj gledamo.
Samo tisti, ki poznajo zgodovino, vedo, kaj prikazujejo te fotografije.
- Očitno je bil živčen. - Zamegljene so.
Perforacija je najbolj poškodovana blizu fotografij holokavsta,
posnetih skrivaj.
Mogoče je grobo previjal film, saj so se mu zaradi čustev tresle roke.
To je dokaz velike vrednosti materiala.
Ne le fotografije,
tudi film je nosilec čustvene preteklosti.
VARŠAVA, GETO
Spomnim se, da je z nami živel ded.
Spomnim se, da sem nekoč prišla domov
in nisem več imela deda.
Preprosto so ga ujeli med "łapanko".
To pomeni,
da so ga ujeli na ulici.
Draga hčerka,
22. julija 1942
so Nemci začeli likvidacijo varšavskega geta.
Temu so rekli "deportacija na vzhod".
Nemci so judom govorili,
da jih selijo v boljši svet.
Vsak izseljeni jud sme vzeti 15 kg prtljage.
Smejo vzeti denar, nakit, zlato in ostale dragocenosti.
Hrane vzemite za tri dni.
Geto so obkolile latvijske in ukrajinske enote.
Nemci so z njihovo pomočjo zbrali na tisoče ljudi na dan
in jih deportirali preko "Umschlagplatza".
V tem času ni nihče vedel za taborišča smrti.
Veliko pozneje smo slišali za Treblinko.
Sčasoma
je bila "učinkovitost" plinskih celic okrog 5000 trupel na dan.
Nemci so znani po organizacijskih veščinah.
Oče je mojo mamo peljal na plovbo z ladjo v Varšavi.
Ko so Nemci začeli likvidacijo geta
in so deportirali ljudi v koncentracijska taborišča,
je jadral z Marysio na reki Visli.
Tako je bilo življenje. Življenje se je nadaljevalo.
Zrak, sonce, valovanje vode, tišina in mir.
Kot da vojna ne obstaja.
Z Marysio sva se sončila ves dan.
Tok dogodkov naju neustavljivo potiska proti nečemu neizbežnemu.
K poroki.
Kupil sem zvitek filma. Snemala sva.
Nikoli ne bom pozabil sončnega zahoda in Varšave v modrikasti meglici.
Nihče ne ve, kaj bo.
Krožijo govorice, da bi nas lahko doletela enaka usoda kot jude.
Spomnim se,
da se je veliko ljudi zbiralo na nekem trgu.
Nemci so jih silili, naj hodijo,
zato so iz množice vlekli ljudi.
Spomnim se prijateljev, svojih staršev
in deklice, približno mojih let.
Iz množice so izvlekli otroka.
Starši so me obupno skrivali v svojih plaščih.
Za zdaj judom, ki delajo v nemških vojnih tovarnah,
prizanesejo z deportacijo.
Uspelo se nam je umakniti v tovarno "Schultz".
Očetu je uspelo najti službo
za mamo v getu. Šivala je nemške uniforme.
Upal je, da bo tako zaščitil mojo mamo.
Jaz pa sem morala biti v sodu poleg mame.
Imela sem pet let. V tem nisem uživala.
S Schultzevim dovoljenjem
sem delal za Adamczewskega na "arijski strani".
Kmalu, s pomočjo kolega g. Miśkiewicza,
smo te pretihotapili iz geta na "arijsko stran".
Delovne skupine so hodile na "arijsko stran".
Oče je podkupil stražarje pri vhodu,
da sem lahko šla z množico.
Seveda se je grozno bal. Če bi me Nemci videli,
bi bil to moj konec.
Ni se ločil od skupine, ki je šla ven.
Takrat je eden od...
Enega od vojakov je zaskrbelo,
da je oče preblizu "arijski strani".
Izvlekel ga je iz množice in pretepel.
Oče je izgubil oko.
Želela sem si steči k očetu.
Ampak jasno mi je dal vedeti, da hoče, da grem.
To sem tudi naredila.
To smo naredili zadnji hip.
Vse Schultzove delavce so odpeljali ven zaradi "prebiranja".
48 ur so nas razvrščali kot živino pred klanjem.
Polovico ljudi so takoj deportirali v plinske celice Treblinke.
Vsi otroci in večina žensk so bili izgubljeni.
V dveh mesecih so nacisti ubili 300 000 ljudi.
Generalni guverner ukazuje,
naj jude, ki zapustijo svoje okrožje,
kaznujejo s smrtjo.
Enaka kazen bo doletela vse, ki skrivajo jude.
Na "arijski strani"
me je pričakala žena očetovega sodelavca.
Ogrožala sem ljudi, ki so me skrivali,
saj sem očitno bila judovski otrok.
Na enem mestu nisem ostala dlje kot nekaj dni.
Vsaj tako se tega spomnim.
Potem so me izročili sestram usmiljenkam.
Bala sem se, saj sem takrat spoznala,
da me bodo ubili, če me najdejo.
Doma se je marsikaj spremenilo.
Oče spi na kratkem ozkem kavču.
Mama je izčrpana. Srce jo boli, živčna je.
Ne meni se za vse mogoče nevarnosti,
toda priznam, da ostaja moralni steber doma
v vseh trenutkih dvoma in obupa.
Hitro in nepričakovano
sta se vselili dve ženski, Halina Bielawska in Janina.
Izselili so ju. Nikamor ne moreta.
Zato sta z nami.
Ena teh žensk je bila Halina Hirszbajn.
Znana je pod priimkom Bielawska.
- Torej Hirszbajn Halina? - Ja.
- Je rojena l. 1920? - Ja, kot moj oče.
Bielawska...
Naslov po vojni: Ul. Wilcza 8/16.
Blizu je ulica Mokotowska, kjer je živel moj oče.
Tam so se skrivali in si pomagali.
Druga oseba je bila Janina Laks.
Ul. Wilcza 8/16. Naslov je isti.
Mojo mamo so pretihotapili iz geta.
Sprejela jo je družina, pri kateri je preživela vso vojno.
Pisali so se Grzywaczewski.
Mene niso hoteli sprejeti, ker sem jih ogrožala
in bili so tudi zelo dejavni v poljskem odporniškem gibanju.
Ko je mama prišla iz geta,
jo je zelo hitro sprejela družina Grzywaczewski.
Mislim, da je to bilo načrtovano, ne naključno.
Mislim, da imam v sefu zapestnico.
Ta zapestnica je mogoče del njenega nakita,
s katerim je preživela.
Prav to sem govoril.
To zanesljivo vem. Povedala mi je,
da je njena družina izdelovala nakit
iz majhnih zlatih palic.
Videti je nenavadno. Od nakita so trgali kose, da so preživeli.
To zapestnico je bilo mogoče razstaviti na dele
in jih spremeniti v denar.
Ne vem, kako je mama spremenila identiteto.
Mogoče so ji pomagali Laksovi.
To je moral biti nekdo...
Grzywaczewski?
Verjetno so nekako bili vpleteni.
Kako sta družini Laks in Halina
pristali pri družini Grzywaczewski, je skrivnost.
Kje so se spoznali?
Mislim, da so se poznali pred vojno
in so bili prijatelji, ampak to je le predpostavka.
Lahko pridete sem?
To so seznami preživelih.
Ocenjujejo,
da je okrog 10 % poljskih judov
iz l. 1939 preživelo.
Torej samo 300 000 od treh milijonov. -Res je.
Tu je Halina Hirszbajn oziroma Pelagia Bielawska.
"Pelagia" piše na ponarejenih dokumentih, ki so bili koristni,
ko so častniki SS
vstopili v stanovanje v ul. Wilcza.
Imeli smo arijske dokumente.
Ga. Grzywaczewski je našla stanovanje za mojo mamo,
ko nisem mogla ostati pri sestrah usmiljenkah.
Ko sem živela z mamo, jo je nekdo najbrž opazil.
Spomnim se, da je bilo temno.
Ena najbolj groznih stvari še danes so zame
koraki, zvoki korakov,
in ljudje, ki se vzpenjajo po stopnicah.
Mama je odprla vrata. Trije so prišli.
Dva v uniformi SS in civilist.
Ovaduh je sedel na mojo posteljo in me nagovoril v hebrejščini.
Kako ti je ime, mala?
Tega jezika nisem razumela.
Pogledala sem ga in mu nedolžno rekla:
"Žal mi je, toda ne razumem nemško." SS-ovca sta takrat odšla.
Neprijeten incident.
Preiskali so stanovanje Haline in Janine.
Končalo se je s podkupnino, toda grožnja je bila nenehna.
Našli so stanovanje.
Končal sem častniško urjenje in dodelili so me IV. enoti.
Sedim v sobi v barakah.
Na novih dokumentih pišejo naši čini. Jaz sem desetar.
Polkovnik je imel govor.
Oživeti moramo duha varšavske gasilske enote
in jo spremeniti v disciplinirano vojaško organizacijo.
Obstaja tajna gasilska organizacija "Skala".
Narednikov sin me hoče rekrutirati.
Ulica Chłodna in barake Mirowskie, kjer je bila IV. enota,
so delile geto v dvoje.
Gasilci iz odpora "Skala"
so judovski populaciji pomagali, kolikor so lahko.
Nekoč sta bila tu proga
in kanalizacijski jašek,
skozi katerega so pomagali judom.
Orožje in strelivo pred vstajo v getu.
Draga hčerka,
samo okrog 40 000 judov je še v getu.
Odšel sem zadnji hip. Sprejela me je družina Miśkiewicz.
Kmalu po tem, 19. aprila 1943, se je začel sestanek v varšavskem getu.
Peščica slabo oboroženih ljudi
se je skoraj en mesec upirala tankom in strojnicam
brez trohice upanja za preživetje,
Za jude je bil to večer pred pasho.
Tisti večer so imeli seder. Kaj judi takrat praznujejo?
Odhod iz Egipta.
Tema pashe je svoboda.
Ti judi pa so bili ujeti
in soočeni z zanesljivo smrtjo.
Nemci so obkolili zidove geta.
Prispeli so vojaki.
Tudi ukrajinske čete.
Pripeljali so vlaki za deportacijo judov.
Takrat so se judi odločili upreti.
Prvi dan je bilo veliko vzhičenja. Bilo je vznemirljivo.
Nemci so se umaknili iz geta.
Nadljudje, velikani, vsa moč Nemčije...
In kaj je uspelo tej skupinici mladih judov?
Prisilili so jih v umik.
Bili so pogumni.
In inovativni. Uporabljali so molotovke.
Imeli so pištole. In drugo orožje.
Imeli so še nekaj, česar Nemci niso mogli predvideti.
Bili so se pripravljeni boriti do smrti,
saj niso imeli izbire. Že tako so bili obsojeni na smrt.
Ljudje, ki se borijo za svoje življenje
in življenje svoje skupnosti,
so pripravljeni na vse.
Med vstajo je bil geto za zidovi.
Poljaki niso smeli vstopiti.
To pa so fotografije, ukradene znotraj geta.
To je film majhnega formata, s pol kadra,
poškodovano perforacijo.
- Na eni strani. - Kateri fotoaparat je?
Pomislim na "Korelle K" podjetja "Kochmann" iz 1932.
Kaseta je na eni strani, navoj na drugi.
Kaseta je bila kombinirana,
kar je ustvarjalo odpor pri premikanju filma.
Zobec je poškodoval perforacijo
in onemogočil premikanje filma za 20 mm.
Moral je posneti črn kader,
da se je film dovolj premaknil
in se kadri ne bi prekrivali.
Pri snemanju akcijskih prizorov
in skrivanju fotoaparata
bi lahko prišlo do prekrivanja kadrov.
Majcen je. Mogoče ga je skriti.
V žep gre.
Minil je mesec groznih dogodkov,
ki bi lahko trajno zaznamovali ume mladih.
Poklicali so me in mi ukazali, naj se javim na dolžnost v enoti.
Marysia je bila jezna, ker grem v geto, ne pa k njej na obisk.
V getu je čisti pekel.
Kolegi govorijo o odločnosti judov.
O borbenem duhu celotne judovske populacije.
Nemci imajo velike izgube.
Osvajati morajo hišo za hišo.
Ne jemljejo ujetnikov.
Srdite bitke.
Živel sem na območju, od koder so nas odstranili,
ko so ustanovili geto.
V nekem smisli se ustanovitev geta
in moja usoda prekrivata.
Te slike iz otroštva imam še vedno v spominu.
To fotografijo je posnel Leszek.
Tu je bil vhod v geto iz ulice Nalewki.
Označil sem to gorečo zgradbo na zemljevidu.
Tu je.
To fotografijo so posneli s te točke.
Prikazuje to območje.
Najprej so posneli te fotografije.
To sugerira, da so film vstavili
z namenom dokumentiranja zgodovine.
Tu se najbrž vidi nemški vojak, ki skrbi, da zgradbe pogorijo.
Nemci pogosto zažgejo zgradbe, da bi zlomili jude.
Požarov ne smemo gasiti.
Zaščitit smemo samo nemške tovarne
in preprečiti širitev požara v druge dele Varšave.
Po dveh nočeh sem imel dovolj.
Od izčrpanosti sem sedel na lesene deske.
Deset dni na dolžnosti se ponoči nisem niti slekel.
Ves čas smo bili sredi požarov.
Običajno gre tako:
Nemci nas obvestijo o požaru v določenih ulicah.
Sporočijo nam hišne številke.
Ukažejo nam, katere lokacije moramo zaščititi.
VARŠAVA, ULICA LESZNO ŠT. 80/82
Na fotografiji je moj oče.
To je moj oče.
To je zgodba, ki je ne morem povsem pojasniti.
Nemški vojak očitno gleda v fotoaparat.
Očitno se je nekaj dogajalo.
To je bilo sivo območje.
Fotografiranje je bilo prepovedano,
toda včasih so Nemci ljudem pogledali skozi prste.
Vloga Grzywaczewskega kot fotografa je ključna,
saj je bila dvojna:
imel je fotoaparat
in lahko se je fotografiral z desetarji "Wehrmachta",
hkrati pa je bil vohun in je tihotapil fotografije.
Ključne podrobnosti na tej fotografiji so okna
in delček zgradbe čez pot.
Našel sem natančno fotografijo te hiše
v mestnem arhivu,
ki prikazuje isto mesto.
Višina okna je identična.
Jasno se vidi zavijanje tramvajske proge.
To fotografijo so posneli iz kota te zgradbe.
To prikazuje stanje l. 1944.
Ves geto je uničen.
Toda zgradbe bolnišnice so obstale.
Dobro jutro.
Tu je posnel teh nekaj fotografij.
Posnel je vrsto fotografij.
Ena, dve, tri, štiri, pet, šest, sedem...
Osem fotografij v tem vrstnem redu.
To vemo, saj imamo negativ.
No, zgodbo imamo.
To so skrivne fotografije. Nemci zanje ne smejo izvedeti.
Vidimo izraze teh ljudi.
Majhni otroci so...
Kako naj bi se počutili,
ko veste, da ste na točki,
ko ni vrnitve?
To si je težko predstavljati, vendar se to vidi na teh fotografijah.
Poglejte.
Tovornjak in okna se tu ujemajo.
Stanje je sledeče:
ta ženska hodi in se obrača,
na drugi fotografiji pa vidimo konec njenega komolca,
kar povezuje ti fotografiji.
In tu...
Tramvajska proga se bolj ali manj ujema.
Iz štirih fotografij smo ustvarili eno sintetično sliko.
Zame je to slovo od teh ljudi,
ki hodijo mimo Grzywaczewskega in izginjajo.
Jude, pregnane s požari, pripeljejo na zbirno točko.
Tako imenovani "Umschlagplatz".
Ranjene in bolne usmrtijo kar tam.
Reševanje je prepovedano.
Potem jude prisilno vodijo do proge
in deportirajo na neznani cilj.
Vlak je pripeljal na "Umschlagplatz".
Ljudje so morali na klančino.
Vkrcali so jih v vagone
in vlak je odpeljal.
Vlaki smrti so peljali na vzhod v Treblinko.
Leszek se je vrnil s svoje misije. V fotoaparatu je imel film.
Sprehajal se je z Marysio, svojo zaročenko in mojo mamo.
Čudovita fotografija mojih staršev. Zelo je ganljiva.
To sta moja mama in očetova sestra.
Ne vem, kdo je tretja ženska.
Teta Danusia, očetova sestra.
Poglejte kontrast med njihovim življenjem spomladi v aprilu
in uničenjem v getu. Tu pa moji starši...
To je odličen primer,
kako je bila Varšava razdeljena na dva svetova,
ki sta bila topografsko povezana,
vendar sta bila kilometre narazen.
VARŠAVA, ULICA MOKOTOWSKA 65
Dobro jutro. Sem Maciej Grzywaczewski.
Moj oče je živel v tem stanovanju po vojni.
Tu je bila dnevna soba.
Ta hodnik je peljal v kuhinjo. Tu je bila kopalnica.
Potrkal bom.
Ta negativ je razvil v tem prostoru.
Tu je vhod na stopnišče.
Tu je bilo mednadstropje,
kjer se je skrivala mala Roma.
Kratek čas sem stanovala na tistem majcenem podstrešju.
Bilo je nad kuhinjo.
Nisem se mogla premikati.
Biti sem morala zelo tiha.
Občasno sta tu živela Nemca.
Eden je prišel zjutraj, pil kavo in bral časopis,
ko se je Roma skrivala v mednadstropju.
Mislim, da sem takrat začela brati.
Lahko sem dolgo sedela in brala
v popolni tišini. To mi je rešilo življenje.
Če bi kdo izvedel, da družina Grzywaczewski skriva jude,
bi jih ubili.
Po vrnitvi iz geta sem izvedel, da si gasilci prisvajajo kovčke,
polne osebne lastnine.
Ker ni lastnikov, trdijo, da to ni kraja.
Vendar je uradno za Nemce to kraja
in hočejo, da prekinemo to prakso.
Zato smo jo zelo hitro ustavili.
Spredaj so trije gasilci,
v ozadju
pa vidimo vojaka, ki prav tako fotografira.
Grzywaczewski je posnel stanje, ki je bilo pogosto med holokavstom.
Nemci so fotografirali svoje zločine.
To je ulica Nowolipie blizu ulice Smocza.
To so fotografije Stroopovih poročil.
To je general Jürgen Stroop.
Prepovedal sem fotografiranje med akcijami v getu.
Toda ukazi generala Krügerja o poročanju so vključevali fotografije.
Vse je bilo treba hitro opraviti.
Ugibam, da je te fotografije posnela varnostna policija.
Napisal sem poročilo "V Varšavi ni vel judovskega okrožja!"
za Heinricha Himmlerja, Krügerja in zase.
To bo dragocen material za zgodovino, za firerja
in bodoče raziskovalce tretjega rajha,
za nacionalistične pesnike in pisatelje,
še posebej pa za dokumentiranje naporov
nordijske rase in Nemcev
za iztrebljanje judov v Evropi in po vsem svetu.
Skoraj vsak dan vidimo generala Jürgena Stroopa,
ki vodi vso operacijo.
Namesto da bi gasili požare, moramo gledati gorenje geta.
Namesto da bi reševali ljudi, nemočno gledamo njihovo trpljenje.
Smo pod stalnim nadzorom nemške policije in SS.
Vsak poskus pomoči bi za nas lahko imel hude posledice.
Leszek je posnel fotografijo točno na tem kraju.
Grzywaczewski je s to fotografijo tvegal.
Stal je za gasilcem.
Tisti, bliže fotoaparatu, je očitno gledal v zgradbo,
drugi pa je odvrnil pogled.
Ne smejo pokazati čustev.
Za naciste je bilo vse v redu:
"Tako mora biti.
Prav je, da judje skačejo, saj niso ljudje."
Toda gasilci čutijo prav nasprotno.
Skriti judi
so ujeti v gorečih zgradbah in živi gorijo.
Skupine, ki jim pot zapira ogenj, bežijo v zgornja nadstropja.
Ko jih ogenj doseže,
skušajo pobegniti s skakanjem z balkona.
Vsa družina, pet ali šest članov, je skočila z okna in umrla.
Niso mogli ven.
Čeprav smo jim hoteli pomagati, nismo smeli nič narediti.
To je ta kraj.
Ista hiša.
Vidimo po oknih.
In ti balkoni...
To zgradbo je fotografiral moj oče.
Nemci in moj oče so fotografirali isti kraj.
Ko pogledamo balkon,
bi to lahko bila ista zgradba.
Na obeh fotografijah vidimo tramvajske kable.
Balkon v tretjem nadstropju ima iste stebre.
Na nemški fotografiji je okno na levi odprto.
Tisto na desni je zaprto. Na očetovi fotografiji je enako.
Kot bi bila to fotografija, ki mu je ni uspelo posneti.
Po predhodni fotografiji se je Leszek prestavil sem.
Tu se je zgodila ta tragedija.
To je neljuba, vendar manjša nesreča.
Nekaj ljudi je prišlo.
Normalen človeški odziv.
Zaradi tega je tragedija teh ljudi še očitnejša.
Nikogar ni bilo.
Nihče jim ni mogel pomagati. Bilo je nemogoče.
Ni šlo za to, da jim nihče ni hotel pomagati. Niso jim mogli.
Ti fotografiji pripovedujeta vso zgodbo.
Nemci so se zbrali okrog trupel oseb, ki so skočile.
Zame je to očitno. Natančno poglejte.
Lahko vidite obris,
samo glavo in rame.
To so najbrž judi, ki so prišli iz bunkerja
ali iz zgradb.
To sta podobna položaja.
Na eni strani
trupla ljudi, ki so skočili skozi okno.
Na drugi strani
ven prihajajo judi, ki bodo kmalu mrtvi.
Pod ruševinami pogorelih zgradb
so v kleteh še vedno judi.
Prizor, kako od tam vlečejo ljudi, me bo večno preganjal.
To niso obrazi ljudi, temveč napol živali z norim praznim pogledom.
Škilijo na sončni svetlobi.
Tedne so preživeli v temi kleti.
Ošibela od lakote in groze se njihova umazana telesa v capah premikajo.
Množično jih pobijajo.
Živi padajo prek trupel ubitih.
Geto je požgan do temeljev in spominja na morje odpadkov,
mrtvo mesto.
Kot bi ga zadela velikanska katastrofa.
Katastrofa vojne.
Kar je videl v getu, ga je globoko prizadelo.
To vidimo v dnevniku. Hitro je ostarel.
Spremenil se je.
Po teh neprespanih nočeh in nenehnega dela sem se vrnil domov.
Prišli so mirni dnevi, vendar se ne morem navaditi nanje.
Zaprl sem se vase.
Zaprl sem se v svojo tišino kot polž v hiško.
V sebi je nosil je breme tistega, kar je videl.
Dvomim, da je to pogosto omenjal.
Prišli smo do konca tega negativa.
Grzywaczewski fotografira svojo zaročenko
in posname avtoportret.
Če bi kdo vprašal:
Kdo je ta gasilec Grzywaczewski iz geta?
Kratek odgovor je, da je priča
v eksistencialnem smislu,
v globoko eksistencialnem smislu.
Leto in pol po vstaji v getu
so uporniki, ki jih je vodil moj ded Stanisław Grzywaczewski,
šli iz ulice Mokotowske 65, da bi zavzeli sedež gestapa.
Mojega očeta so mobilizirali kot gasilca za varšavsko vstajo.
Tisti dan je bil pomembna prelomnica.
Poskušam...
Gremo.
VARŠAVA 1944
Draga moja Roma,
1. avgusta 1944
je prišlo do varšavske vstaje proti Nemcem.
Takrat si bila pri sestrah usmiljenkah v Wołominu.
Mama me je obiskala.
Skupaj sva skozi kleti odšla do Grzywaczewskih.
Nemci so uničevali mesto s kopnega in iz zraka.
Vstaja 1944 je Varšavo stala 200 000 življenj.
Številne so ranili,
80 % hiš pa je bilo zravnanih z zemljo.
Januarja 1945
se je sovjetska ofenziva končno spet začela.
Nemci so izginili čez noč.
Po prihodu sovjetskih enot smo odšli v Wołomin
poiskat sestre usmiljenke, da bi izvedeli, kaj je s tabo.
Tam smo izvedeli, da so te evakuirali.
Vrnila sem se v Varšavo.
Nisem je prepoznala. Bila je uničena.
Uničena do temeljev.
Nisem vedela, kje so starši. Ali so preživeli?
Poskušala sem najti kakšen znan kraj.
Ena od zgradb,
v kateri smo živeli na "arijski strani", je bila nedotaknjena.
Vstopila sem v zgradbo.
Zvonila sem pri vseh stanovalcih.
Naslednje jutro sem srečala očeta.
Moj oče je takrat že kontaktiral mojo mamo.
To je bil konec moje sage.
Centralna komisija za judovsko zgodovino preiskuje nemške zločine
proti poljskim judom.
Zato komisija zbira
vse tiskano, pisno in ostalo gradivo.
Zbirali so tudi fotografije.
Vemo, da so l. 1946
imeli pet fotografij, ki jih je posnel vaš oče.
Isto leto
so objavili delo "Vstaja v varšavskem getu" J. Kermisha.
J. Kermish je bil pionir raziskovanja holokavsta.
V svojo knjigo je vključil fotografije vašega očeta.
To so tiski fotografij prve generacije.
Zadaj so pomembne podrobnosti.
Ti opisi so zelo podrobni.
Vemo, kje in kdaj so fotografije posneli.
Sklepamo, da je to vedel samo fotograf.
- Mislim, da to ni... - Rokopis vašega očeta?
To je zanimivo.
Mislim, da je to rokopis Hilaryja Laksa.
Mogoče je on prinesel teh nekaj fotografij sem l. 1946.
Vsi so preživeli vojno.
Moji starši so se poročili l. 1946 in preselili v Gdansk.
Oče je hotel živeti v Gdansku. Želel si je biti mornar.
Končal je študij ladjedelstva
in se preostanek življenja ukvarjal z ladjami.
Družina Laks
se je l. 1951 preselila v ZDA.
V poznih 50. letih je oče dobil pismo od Hilaryja.
Prosil ga je, naj mu pošlje fotografije,
posnete med vstajo v varšavskem getu.
Ko so očeta službeno poslali
v ladjedelnico v Billinghamu,
je najbrž poslal tistih 12 fotografij iz geta.
Najbrž je verjel, da bo tako lažje prišel v ZDA
in se izognil cenzuri komunistične oblasti.
Bili smo pod sovjetsko oblastjo.
Vsi stiki z ZDA so bili sumljivi.
Zdaj
je Roma edina priča iz tistega časa.
Samo ona je še živa.
Draga moja Roma,
rad bi, da te fotografije ostanejo kot dokaz za bodoče rodove.
Lahko bi kontaktiral revijo "Life" ali "Post"
in nekaj zaslužil, vendar nočem takega denarja.
Te fotografije spadajo v zgodovinske arhive.
Sporoči mi, kje bi jih rada shranila.
To so kopije 12 fotografij,
ki smo jih dobili l. 1992
v spominskem muzeju holokavsta v Washingtonu v ZDA.
Sklepam, da se je po smrti Hilaryja Laksa
družina odločila fotografije podariti nam.
Takoj smo jih imeli za zelo posebne.
Teh 12 fotografij smo imeli za originale,
saj v tistem času ni bilo drugih kopij.
Zdaj je original negativ.
Obstaja 33 fotografij iz geta.
Moški v sredini je Hilary, ženska na desni
s kapo in krznenim ovratnikom je mama.
Mislim, da so to fotografije iz New Yorka.
Leszeka je imela za brata. Družino.
Menim, da so jo preganjali demoni iz časa preživetja.
Najbrž je imela PTSM.
Bila je hospitalizirana. Mogoče zaradi poskusa samomora.
Najbrž se je borila s preteklostjo.
Draga hčerka,
ti memoari so pomembni
zaradi ohranitve spomina na te zlovešče čase
in kot svarilo rojenim v miru in blaginji,
ki verjamejo v vrednote civilizacije,
da se to lahko zgodi v prihodnosti,
če bodo dovolili, da z njimi ravnajo kot s psi.
Vidiš, nekako sem prišel do konca svojih spominov.
Vse, kar se je zgodilo pozneje, je že v tvojem spominu.
Sem Dorota Grzywaczewska. Leszekova hčerka.
- Lahko govoriva angleško. - Kakorkoli želite.
Ves album je za vas.
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
To je varšavski geto.
Vstaja v getu.
Zelo sem se trudila to pozabiti. -Vem...
- Leszek. - Ga prepoznate?
Ga prepoznate?
Leszek in njegova družina
sta meni in mojim staršem omogočila, da preživimo.
Čudovita fotografija in prelepa mama.
- Hvala. - Sklepam, da je umrla.
- Umrla je pred 11 leti. - Moje sožalje.
Oprostite...
Tega se spomnim.
Večji del življenja sem se trudila pozabiti vse to.
Veste, zame je to moja družina.
To je moja zgodovina.
Vse to so ljudje, ki sem jih poznala, vendar so umrli.
Ampak tega se moramo spominjati.
To je del zgodovine. Ne le judovske.
Če bomo to pozabili, se bo ponovilo.
Spominjati se moramo svoje zgodovine.
Ne morem več.
Vse družine imajo zgodovino. Vi ste moja zgodovina.
To ni samo moja zgodovina,
temveč tudi zgodovina vaše Poljske.
Deloma je tudi zgodovina Amerike, saj smo tu,
deloma tudi zaradi tega.
ROMA, STARŠI IN HALINA SO PREŽIVELI HOLOKAVST IN SE IZSELILI V ZDA.
LESZEKU SO SE IZPOLNILE SANJE IN JE OSTAL OB MORJU
DO KONCA ŽIVLJENJA.
PRIJATELJI SE GA SPOMNIJO KOT MORNARJA IN LJUBITELJSKEGA FOTOGRAFA.
LESZEKOV SIN MACIEJ JE BIL AKTIVIST DEMOKRATSKE OPOZICIJE
IN GIBANJA "SOLIDARNOST", KI JE SPREMENILO POLJSKO ZGODOVINO.
MEDIATRANSLATIONS