Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Nüüd aga siirdume Poola,
kus äsjane avastus aitab näha pealtnägija pilguga
üht holokausti tähtsaimat peatükki.
Need ajaloolised dokumendid ilmusid
päevavalgele 80 aastat hiljem.
See on ainus negatiiv
Varssavi geto ülestõusust,
mis pildistati getos.
Fotod väljendavad väljendamatut.
Killud eludest 33 fotol.
Fotograaf oli 23-aastane tuletõrjuja Grzywaczewski.
Varssavi geto ülestõus oli juutide vastuhakk
natsi režiimile holokausti ajal.
Ajaloolased peavad fotosid eriti väärtuslikuks,
need on teadaolevalt ainsad pildid ülestõusust,
mida ei pildistanud natside propagandistid.
Uued fotod Varssavi geto ülestõusust pere kogus
Fotod kirjeldavad juutide viimse vastuhaku õudusi
Need dokumendid näitavad,
mida tavaline inimene oma silmaga nägi
ja kuidas ta püüdis kaadrisse uskumatuid sündmusi
1943. aasta aprillis.
Suurema osa elust üritasin seda unustada.
Kallis tütar.
Leszekil õnnestus eluga riskides mõned fotod teha.
10 aastat hiljem palusin need mulle saata.
Sain mõned pildid ja olen neid alles hoidnud.
Need fotod jutustavad meie lugu.
Negatiivid on Leszeki käes.
Fotod on avaldamata.
Säilitasin neid kavatsusega fotod avaldada,
kui maailm hakkab neid sündmusi unustama.
Ma ei tea, kas see aeg on käes, aga minu aeg saab läbi.
Tol ajal nägi korter teistsugune välja,
aga lähme isa tuppa.
Kui me pärast ta surma tema asju sorteerisime,
märkasin, et need lauad loksuvad.
Selles peidukas olid isa päevikud.
Mina ja õde ei teadnud päevikutest midagi.
Isa ei maininud neid.
Praegu on enneolematult huvitav aeg.
Hakkasin päevikut pidama igati kohasel aastal.
Osalesin suurel meeleavaldusel.
Atmosfäär oli leige, suurt entusiasmi polnud.
Kõned olid tavapärased.
Natsionalistid röökisid: "Maha juudid".
Karjusin hääle kähedaks.
Aga ükskõik. Ülehomme on lõpueksamid.
Kooliteel ütles sõber,
et sõda on tulekul ja õppimisel pole mõtet.
Reedel, 1. septembri hommikul, kuulsin teadet:
"Õhuhäire! Sulgege aknad!"
Selle peale ärkasin.
Esimesed Saksa lennukid lendasid üle Varssavi.
Passisime kodus,
kui sakslased hakkasid rahvast sunnitööle viima.
Tänavatele ilmusid SS-i patrullid,
kes pidasid kõiki kinni.
Saksa ettevõtete töötajatel lasti edasi minna.
Kes kinni võeti, viidi minema
ja pandi rongidele.
Kaks mu sõpra võeti kinni.
Ainult juutidel läheb veel hullemini kui meil.
Shoah' üle elanute Visuaalajaloo Sihtasutus.
Ma olen Dina Cohen.
On 7. november 1996.
Intervjueerin Romana Kaplanit, neiupõlvenimega Laks,
Chevy Chase'is Marylandis USA-s.
Intervjuu on inglise keeles.
Millal sa sündisid?
Sündisin Poolas Varssavis.
Kirjeldage oma perekonda.
Isa oli keemiainsener,
tal oli väga tähtis amet.
Ta töötas tehases, mis tootis seepi, parfüüme, küünlaid.
Mu kallis Roma.
Palusid mul minevikust kirjutada
ja sellest, mida me sel kohutaval ajal talusime.
Olid liiga noor, et mäletada.
Püüan sellest kirjutada,
aga ei tea, kas jaksu jätkub.
Meie maailm lagunes koost.
Sakslased pidasid meid "ohuks" vaid seetõttu, et olime juudid.
Järsku olime alamrass, mis tuli hävitada.
Pidime Taaveti tähte kandma.
Sakslased võtsid üle kõik juutide ärid,
pangakontod, hoiused.
Selleks, et meid ülejäänud elanikest isoleerida,
loodi 1940. aasta sügisel Varssavi geto.
Meid ümbritseti müüriga.
Kõik Varssavi juudid toodi siia kokku.
Geto tõmmati koomale,
mistõttu pidime oma maise vara maha jätma.
Peagi oli getos pool miljonit inimest.
Juudid jäid siin iga päevaga üha vaesemaks.
Mäletan, et mul oli nukk,
mille kinkis mulle isa ülemus.
Panin nukule nimeks Krystyna.
Mäletan, et ema õmbles mõned ehted
nuku sisse.
Raha on otsas.
Palgatööd on võimatu leida.
Kõik otsivad fiktiivset tööd.
Kohtasin endist klassivenda.
Ta töötab tuletõrjujana ja on väljaõppel.
Tema abiga pääsesin sisse.
Läksin Żoliborzi.
Häire peale tõmbasid tuletõrjujad vormiriided selga,
kiivrid pähe ja võtsid rivvi.
Mu ema elas sellel tänaval kooli kõrval.
Isale meeldis teda pildistada.
Läbi elu pildistas ta eelkõige ema.
Marysia meeldib mulle. Tal on ilusad jalad.
Ta on elava loomu ja sooja südamega.
Mina meeldin talle ka.
Marysial on fotoaparaat.
Ostsin filmirulli.
Seda oli raske aparaati panna.
Nägin tund aega teki all vaeva
ja rikkusin osa filmist ära.
Mul õnnestus leida suurendaja
ja pärast mõnda katset õnnestus korralikke fotosid ilmutada.
See oskus võib tulevikus ära kuluda.
Vahel loodan, et elu annab võimalusi end tõestada.
Häire!
Kihutame tuletõrjeautoga läbi geto.
Minu positsioon oli redelil kolmanda korruse aknal.
Ootasin vett ja ronisin sisse.
Sees oli kottpime.
Mattusin paksu suitsu ja auru.
Hakkasin köhima, pisarad tulid silma.
Ma ei saanud hingata.
Jalad olid kui kummist.
Kuulsin hõiget: "Välja!"
Hüppasin aknast välja.
Seal, kus olin töötanud, kukkus kohe lagi sisse.
Ajasin juutidega juttu.
Nad elavad hirmsas viletsuses.
Mul oli tunne, et räägin inimestega, kes on hukule määratud.
Kaddish.
See oli minu jaoks kõige hirmutavam.
Sest kuulsin seda ikka ja jälle.
Aga ma ei teadnud,
mida see tähendab.
Tagantjärele arvan, et sakslased uskusid,
et getosse kinni pandud juudid tapavad üksteist nagu rotid
või surevad nälga ja haigustesse.
Tüüfus levis kiiresti ja laastas kohutavalt.
1942. aasta juuliks oli surnuid 100 000.
Sain loa minna getost niinimetatud "aarjalaste poolele".
Juhatasin vabrikut, kus toodeti seepe, parfüüme ja küünlaid.
Olin laenatud ori.
Kõndisin iga päev 20 km Varssavi eeslinna Pragasse ja tagasi.
Adamczewski, üks poolakas,
juhatas vabrikut suuresti minu isa abiga.
Mu isal oli lõpuni välja töökoht aarjalaste poolel,
mistõttu me pääsesimegi eluga.
Tal õnnestus alati getosse natuke toitu tuua.
Mu vanemad sisuliselt adopteerisid ühe neiu,
kes oli 19- või 20-aastane, nimeks Halina.
Väga ilus naine.
Need on ilmselt kõige vanemad fotod.
See on ju ema, eks?
Jah.
Minu mälestustes oli ema alati glamuurne.
Ta oli elurõõmus, pidas välimust tähtsaks,
oli väärika hoiakuga.
Sõjast ta palju ei rääkinud.
Ta kandis endas valu.
Ja ta ei soovinud seal juhtunust põhjalikult rääkida.
Või kuidas kõik toimus...
Kogu ta pere oli surnud, välja arvatud üks vend Palestiinas.
Ja ta teadis, et nad olid surnud.
Ta oli orb ja otsis uut perekonda.
Selleks pereks osutusid Hilary ja Janina Laks.
Nii ei pidanud ta üksi olema.
Ajapikku hakkas geto end ise organiseerima.
Peamiselt toodi salaja sisse toitu, erinevaid kaupu, toorainet,
mida vajasid geto juutide töökojad ja vabrikud.
Nii sai tagasihoidlikku elatist teenida.
Näljahäda ja tüüfuse epideemia peaaegu kadusid.
Isa fotode kohta kuulsin oma tütrelt Mariannalt.
Ühel peol oli keegi tuttav,
üks ajaloolane, temaga juttu teinud.
Ta küsis, kas Leszek Grzywaczewski on tema sugulane.
Ta ütles, et vanaisa.
Mees ütles, et ta fotod on Holokausti muuseumis Washingtonis.
Siis helistas ta mulle ja küsis,
kas ma teadsin, et vanaisa pildistas.
Muidugi teadsin, et ta tegi ohtralt pilte.
Aga geto ülestõusust? Seda ma ei teadnud.
Kui lähenes geto ülestõusu aastapäev,
palus muuseum POLIN mul veel fotosid leida.
Prl Zuzanna Schnepf helistas ja küsis, kas fotosid on veel.
Hakkasime siis isa fotosid otsima.
Osad olid minu juures, muist õe juures.
Oli fotosid ja negatiive,
aga mina ei suutnud neid läbi vaadata.
Kas silmanägemine oli nõrk
või polnud aega negatiive ükshaaval läbi uurida.
Kuidas üldse negatiivide pealt midagi näeb?
Palusin Maciekit ja ta tuli appi.
Sorteerisin asjad ja panin kastidesse.
Nendel piltidel...
Nendel piltidel olen ilmselt laps.
Negatiive kokku rullides liigutasin korraks kätt
ja nägin fotod, millel juute viiakse Umschlagplatzile.
Vaatasin uuesti.
Nägin kõiki teadaolevaid fotosid, lisaks olid mõned uued.
Ütlesin oma naisele Bożenale,
et leidsingi üles.
Isa oli surnud üle 30 aasta tagasi,
aga mu peas ärkas ta justkui uuesti ellu.
Ma ei uskunud, et need negatiivid on olemas.
See oli uskumatu tunne.
Puudutasin midagi, mis poleks pidanud olemas olema,
mille osas keegi ei uskunud, et see alles jäi.
Ajaloolase jaoks on need haruldased hetked, mil saad minevikku piiluda.
Teadaolevalt on need ainsad fotod,
mis tehti Varssavi getos ülestõusu ajal
ja mis pole natside tehtud.
Holokausti fotod on erilised,
kuna tihti me algul ei tea, mida fotol näeme.
Ainult ajalugu uurides selgub fotol kujutatu taust.
- Nad kõnnivad närviliselt. - Foto on hägune.
Perforatsioon on eriti kahjustatud
holokausti fotodel,
mis tehti salaja.
Võib-olla keriti filmi lohakalt edasi,
ta käsi võis hirmust väriseda.
See näitab materjali suurt väärtust.
Asi pole ainult fotodes,
vaid ka filmis, mis kannab endas emotsionaalset ajalugu.
Varssavi geto
Mäletan, et vanaisa elas meiega.
Ühel päeval tulin koju
ja vanaisa enam ei olnud.
Ta vahistati "łapanka" käigus,
mis tõlkes tähendabki seda,
et lihtsalt nabiti tänaval kinni.
Kallis tütar.
1942. aasta 22. juulil
hakkasid sakslased Varssavi getot likvideerima.
Seda nimetati "itta küüditamiseks".
Nii sakslased juutidele ütlesidki,
et see olevat ümberasustamine parema maailma nimel.
Ümberasustatud juutidel on õigus
võtta kaasa 15 kg pagasit.
Lubatud on võtta kaasa väärisasju, raha, ehteid, kulda.
Soovitame võtta toitu kolmeks päevaks.
Getot piirasid Läti ja Ukraina sõdurid.
Sakslased lasid neil iga päev tuhandeid inimesi kokku ajada
ja saata edasi läbi Umschlagplatzi.
Surmalaagritest ei teatud siis veel midagi.
Treblinkast kuulsime märksa hiljem.
Lõpuperioodil tootsid
gaasikambrid 5000 laipa päevas.
Sakslaste organiseerimisvõimekus on ju laialt tuntud.
Mu isa viis tihti ema Varssavis paadiga sõitma.
Kui natsid asusid getot likvideerima
ja inimesi surmalaagritesse viima,
sõitis ta Marysiaga Wisła jõel.
Elu läks ikka edasi.
Õhk, päike, sillerdav vesi, vaikus ja rahu.
Justkui sõda ei käikski.
Pärastlõunal päevitasime Marysiaga.
Sündmuste areng viib vääramatu tulemuseni.
Abieluni.
Ostsin filmirulli ja me muudkui klõpsisime.
Ma ei unusta iial seda loojangut ja uttu mattuvat Varssavit.
Keegi meist ei tea, mis saab.
Kuuldavasti võib meid oodata juutide saatus.
Mäletan, kuidas suur rahvahulk
aeti kokku väljakule,
kus sakslased käskisid ringi kõndida
ja lohistasid inimesi kaasa.
Mäletan ka vanemate sõpru
ja minuvanust väikest tüdrukut,
kes kisti kaasa.
Vanemad üritasid mind oma vihmamantlitega varjata.
Esialgu ei küüditatud juute,
kes töötasid Saksa sõjaväetehastes.
Meil õnnestus leida varjupaik Schultzi tehases.
Isa leidis emale töökoha getos.
Ta valmistas sakslaste mundreid.
Ta lootis, et nii on ema kaitstud.
Mina redutasin tünnis ema kõrval.
Viieaastase lapse jaoks pole see kuigi tore.
Schultzi loal töötasin edasi Adamczewski juures
aarjalaste poolel.
Kolleeg Miśkiewiczi abiga
smugeldati sind getost välja aarjalaste poolele.
Tööliste rühmad käisid aarjalaste poolel
ja isa andis väravavalvuritele pistist,
et ma saaks rahvamassi sees välja lipsata.
Ta oli väga pabinas.
Kui sakslased mind märkaks, olekski kõik.
Ta hoidis tihedalt väljuvate inimeste lähedale.
Ja sel hetkel...
Üks sõdur leidis,
et mu isa on aarjalaste poolele liiga lähedal.
Ta tõmbas isa kõrvale ja peksis läbi.
Mu isa jäi silmast ilma.
Tahtsin isa juurde joosta,
aga ta oli mulle selgeks teinud, et pean välja minema.
Ja ma läksingi.
See oligi viimane hetk,
sest Schultzi töölised viidi "selekteerimisele".
Meid eraldati 48 tundi nagu tapale viidavaid kariloomi.
Pooled viidi otse Treblinka gaasikambritesse.
Kadusid kõik lapsed ja enamik naisi.
Natsid tapsid kahe kuuga 300 000 inimest.
Kindralkuberneri käsul
ootab määratud piirkonnast lahkunud juute
surmanuhtlus.
Sama karistus ootab kõiki, kes juute varjavad.
Aarjalaste poolel ootas mind
isa kolleegi naine.
Olin ohuks inimestele, kes mind varjasid,
sest olin silmnähtavalt juudilaps.
Ma ei elanud kusagil kauem kui paar päeva.
Vähemalt nii on mul meeles.
Siis viidi mind nunnakloostrisse varju.
Ma kartsin,
sest selleks hetkeks olin aru saanud,
et vahelejäämine tähendab surma.
Kodus on kõik teistmoodi.
Isa magab lühikesel ja kitsal sohval.
Ema on kurnatud. Ta süda on vaevas, ta on ärevil.
Ta ei hooli ohutusest,
aga kindlasti on ta meie kodu moraalne tugisammas
igal kõhkluse- või meeleheitehetkel.
Ootamatult kolisid meie juurde kaks naist.
Halina Bielawska ja Janina.
Nad jäid kodutuks ja neil pole kuhugi minna.
Nii elavad nad meie juures.
Üks neist naistest oli Halina Hirszbajn,
ta kasutas ka nime Bielawska.
- Halina Hirszbajn? - Jah.
- Sündinud 1920? - Jah. Nagu mu isa.
Bielawska.
Pärast sõda oli ta aadress Wilcza tänav 8/16.
See on Mokotowska tänava lähedal, kus elas mu isa
ja kus nad end peitsid ja üksteist abistasid.
Teine oli Janina Laks.
Wilcza tänav 8/16.
Sama aadress.
Mu ema smugeldati getost välja
ja üks pere võttis ta enda juurde.
Ta elas nendega peaaegu sõja lõpuni.
See oli perekond Grzywaczewski.
Nad ei tahtnud mind enda juurde, sest ma tähendasin ohtu.
Lisaks olid nad "koduarmee" Armia Krajowa aktiivsed liikmed.
Kui ema getost välja sai,
sattus ta üsna kohe Grzywaczewskite juurde elama.
See vist oligi plaanis.
See ei olnud juhus.
Ma usun, et mul on seifis üks käevõru.
See käevõru võis olla üks ehetest, mis oli tal juhuks,
kui on vaja ellujäämiseks midagi müüa. - Jah.
Olen selles kindel, sest ta rääkis,
kuidas ta pere tegi ehteid, mis polnudki päris ehted,
vaid väikesed kullakangid.
See oli tavatu.
Murrad killukese ja saad jälle edasi elada.
Sellest käevõrust sai kergesti lülisid lahti võtta,
et raha eest maha müüa.
Ma ei tea, kes aitas emal uued dokumendid saada.
Vaevalt Laksid?
- Pigem Grzywaczewskid. - Ei tea.
Usun, et nad olid võltsimisega seotud.
Kuidas Laksid ja Halina
Grzywaczewskite korterisse sattusid, seda ma ei tea.
Kus nad tutvusid?
Küllap enne sõda.
Äkki olidki sõbrad? Aga see on vaid oletus.
Tulge ka siia.
Siin on ellujäänute toimikud.
Hinnanguliselt pääses eluga 10 protsenti
1939. aastal kinni võetud Poola juutidest.
- Ainult 300 000 kolmest miljonist. - Jah.
See on Halina Hirszbajn, teise nimega Pelagia Bielawska.
Pelagia nimi oli võltsitud dokumentidel, millest oli kasu,
kui SS-i ohvitserid tulid
Wilcza tänava korterisse.
Meil olid aarjalaste dokumendid.
Pr Grzywaczewski leidis mu emale koha,
kui ma ei saanud enam kloostris elada.
Kui emaga koos elasin, siis ilmselt keegi märkas teda.
Mäletan, et oli öö.
Üks kõige kohutavamaid mälestusi on siiani see,
kui kuulsin samme.
Keegi tuli trepist üles.
Ema avas ukse ja seal oli kolm meest.
Kaks tükki SS-i mundris, üks tavariietes.
Pealekaebaja istus mu voodile
ja rääkis minuga juudi keeles.
Mis su nimi on, kullake?
Ma ei osanud seda keelt.
Vaatasin talle süütult otsa ja ütlesin:
"Vabandust, ma ei oska saksa keelt".
Seepeale SS lahkus.
Ebameeldiv vahejuhtum.
Halina ja Janina kodu otsiti läbi.
Anti altkäemaksu. Aga oht püsis kogu aeg.
Korter polnud enam ohutu.
Ohvitseriks saades määrati mind IV üksusesse.
Istun kasarmus oma toas.
Meil on uued dokumendid auastmega.
Mina olen kapral Löschmeister.
Kolonel pidas kõne.
Me peame Varssavi tuletõrje võitlusvaimu tõstma
ja muutma selle distsiplineeritud sõjaväeliseks organisatsiooniks.
Tuletõrjes on Skała, salaorganisatsioon.
Komandandi poeg üritab mind värvata.
Chłodna tänav ja Mirowskie kasarmu,
kus elas IV üksus,
lahutasid geto kahte poolt.
Skała vastupanuliikumise tuletõrjujad
aitasid jõudumööda juute.
Siin olid kunagi raudteerööpad
ja kanalisatsiooniluuk,
mille kaudu juutidele toodi abipakke,
relvi ja laskemoona enne geto ülestõusu.
Kallis tütar.
Getosse on jäänud ainult umbes 40 000 juuti.
Lahkusin viimasel hetkel ja leidsin peavarju Miśkiewiczite juures.
Pärast seda, 1943. aasta 19. aprillil,
algas Varssavi geto ülestõus.
Käputäis kehvalt relvastatud mehi ja naisi
võitlesid tankide ja automaatide vastu peaaegu kuu aega,
vähimagi lootuseta, et nad ise ellu jäävad.
Juutide jaoks oli see paasapühade eelõhtu.
Seder'i õhtu.
Sellega tähistatakse juutide vabanemist Egiptusest.
Paasapühade teema on seega vabadus.
Aga need juudid polnud üksnes vangipõlves,
vaid neid ootas surm.
Sakslased olid koondunud geto müüride ümber.
Neil olid abiks ukrainlastest sõdurid.
Rongid oli jaamas, valmis juute küüditama.
Sel hetkel alustasid juudid ülestõusu.
Esimene päev oli tõeliselt joovastav, põnev.
Sakslased taganesid getost välja.
Üliinimesed, hiiud, Saksamaa vägi ja võim,
ja see väike juutide salk
sundis nad taanduma.
Aga nad olid vaprad ja leidlikud.
Neil olid Molotovi kokteilid.
Kasutati püstoleid, oli paar püssi ka.
Ja neil oli üks asi, mida sakslased ei oodanud.
Nad olid valmis surmani võitlema,
sest polnud valikut.
Nad oleks nagunii surma saanud.
Inimesed, kes võitlevad elu eest,
kes võitlevad oma kogukonna ellujäämise eest,
on valmis kõigeks, et seda hoida.
Ülestõusu ajal oli geto müüriga eraldatud
ja peaaegu ükski poolakas sisse ei pääsenud.
Ometi on siin fotod,
mis tehti sees.
See on väikeseformaadiline film, poolikud kaadrid,
rebenenud perforatsioon.
- Ühes servas. - Mis fotoaparaati kasutati?
Ma pakun, et 1932. aasta Kochmann Korelle K.
G. Kwolek, fotograaf
Kassett on ühel pool, rullik teisel.
See oli kombineeritud kassett.
Filmi edasi kerides tekkis tõrge
ja hammasratas lõhkus perforatsiooni,
nii et filmi ei saanud 20 mm edasi kerida.
Tuli teha tühi kaader,
et film keriks nii palju,
et kaadrid ei kattuks.
Aga kui pildistada liikumist ja üritada aparaati varjata,
võivad kaadrid kattuda.
See on pisike, seda on lihtne peita,
mahub taskusse.
On möödunud kuu tulvil ränkraskeid sündmusi,
mis jätavad noore inimese psüühikale sügava jälje.
Mul kästi viivitamatult tööle ilmuda.
Marysia ei anna andeks, et läksin getosse
ja ei külastanud teda.
Elu getos on täielik põrgu.
Kolleegid räägivad juudivõitlejate sihikindlusest
ja terve juutide kogukonna võitlusvaimust.
Sakslased kannavad suuri kaotusi.
Nad vallutavad getot maja haaval.
Vange ei võeta.
Käivad täielikud lahingud.
Elasin linnaosas, kust meid viidi ära,
kui asutati geto.
Geto asutamine
ja minu saatus langevad kokku.
Need pildid lapsepõlvest on endiselt mul meeles.
Selle foto tegi Leszek.
Sealt pääses Nalewki tänava kaudu getosse.
Märkisin selle põleva hoone kaardile.
Foto tehti sellest punktist
ja siin on see piirkond.
Need fotod tehti esimesena,
järelikult pandi see filmirull aparaati teadlikult selleks,
et ajalugu dokumenteerida.
Siin paistab ilmselt sakslasest sõdur,
kes valvab, et majad maha põleks.
Sakslased põletavad elumaju maha, et juutide vastupanu maha suruda.
Meil ei lubata maju kustutada.
Meie ülesanne on kaitsta sakslaste tehaseid
ja vaadata, et tuli üle Varssavi ei leviks.
Kahe ööga sai mul mõõt täis.
Olin nii kurnatud, et lihtsalt istusin plankudele.
Olin 10 päeva valves ja ei võtnud öösiti riidest lahtigi.
Olime kogu aeg leekides.
Üldiselt käis see nii.
Sakslased ütlesid, et teatud tänavad süüdatakse
alates määratud aadressist.
Meie töö oli konkreetseid hooneid kaitsta.
Varssavi, Leszno tänav 80/82
Sellel fotol on mu isa.
See on mu isa.
Ma ei oska seda lugu seletada.
Saksa sõdur vaatab ilmselgelt objektiivi,
küllap siin juhtus midagi.
See on hall tsoon.
Pildistamine oli keelatud,
aga vahel pigistasid sakslased silma kinni.
Grzywaczewski töö fotograafina oli kriitilise tähtsusega,
sest ta mängib topeltrolli.
Tal on fotoaparaat
ja tal lubatakse isegi Wehrmachti kapralit pildistada,
aga samas oli ta spioon,
kes salaja filme välja tõi.
Võtmedetail sellel fotol on aknad
ja fragment hoonest,
mis asub üle tänava.
Leidsin linnaarhiivist
sõjaeelse foto samast majast,
millel on sama karniis.
Akende kõrgus klapib.
Trammirööbaste kurv on siin ka selgelt näha.
Foto tehti hoone sellest nurgaaknast.
See näitab olukorda 1944. aastal.
Kogu geto on hävitatud.
Aga haigla jäi püsti.
Varssavi Püha Sofia haigla
Tere hommikust.
Siit ta need fotod tegigi.
Ta pildistas järjest mitu fotot.
Üks, kaks, kolm, neli, viis, kuus, seitse.
Kaheksa fotot selles järjekorras.
Teame kindlalt, sest meil on negatiiv alles.
Nii on kogu lugu arusaadav.
Need on salajased fotod, mida sakslased ei tohi näha.
Siin näeme inimeste nägusid.
Väikesed lapsed kõnnivad.
Mis tunne oleks teada,
et tagasiteed ei ole?
Seda on raske ette kujutada, aga nendel fotodel on see näha.
Palun vaadake siia.
Sätime veoki ja aknad paika.
Olukord on järgmine.
See naine kõnnib
ja pöörab ümber.
Teisel fotol on näha ta küünarnukk,
mis aitab pildid kokku siduda.
Ja siin...
Siin...
Trammitee rööpad jooksevad umbes siin kokku.
Lõime neljast fotost koondvaate.
See on Grzywaczewski silme eest läbi kõndivate inimeste hüvastijätt,
kes mööduvad ja hääbuvad.
Tulega välja peletatud juudid viiakse kogunemispunkti
Umschlagplatzile.
Vigastatud ja haiged hukatakse kohapeal.
Päästa ei lubata.
Siis kästakse juutidel raudtee äärde marssida
ja nad viiakse teadmatus suunas.
Rong, mida ilmselt lükkas vedur, saabus Umschlagplatzile.
Inimesed kamandati perroonile
ja kupatati vagunitesse
ja rong sõitis ära.
Surmarongid sõitsid itta Treblinkasse.
Leszek jõudis missioonilt tagasi, film on fotoaparaadis.
Ta läheb jalutama oma pruudi, minu ema Marysiaga.
Väga kaunis ja liigutav foto mu vanematest.
Siin on mu ema ja isa õde.
Ma ei tea, kes on kolmas naine.
Tädi Danusia, mu isa õde.
Vaadake kontrasti nende elude vahel.
On kevad, aprill.
Ja siis geto hävitamine.
Ja siin on mu vanemad.
Hea näide sellest,
kuidas Varssavi lõhestati kaheks maailmaks,
mis olid topograafiliselt seotud,
aga üksteisest valgusaastate kaugusel.
Varssavi Mokotowska tänav 85
Tere. Ma olen Maciej Grzywaczewski.
Mu isa elas sõja ajal selles korteris.
Siin oli suur elutuba.
Siitkaudu sai kööki.
Siin oli vannituba.
Ma koputan.
Negatiivid ilmutati vannitoas.
Siit sai trepikotta.
Siin oli vahelagi,
mille peal peitis end väike Roma.
Elasin põgusalt tillukesel pööningul,
mis oli köögi kohal.
Ma ei saanud seal liigutadagi.
Pidin hiirvaikselt olema.
Siin elasid ajutiselt kaks sakslast.
Üks istus hommikuti köögis,
jõi kohvi ja luges ajalehte.
Roma pidi samal ajal vaikselt vahelae peal redutama.
Olin selleks ajaks lugema õppinud.
Võisin pikka aega istuda ja lugeda,
olla täiesti vaikselt.
See mu elu päästiski.
Sest kui keegi oleks kuulnud,
et Grzywaczewskid päästavad juute,
oleks Grzywaczewskite pere tapetud.
Kui getosse tagasi jõudsin,
kuulsin, et tuletõrjujad tassivad sealt
kaasa kohvreid inimeste varaga.
Nad väitsid, et see pole vargus, sest asjadel pole omanikke.
Aga sakslased määratlesid seda rüüstamisena
ja keelustasid selle praktika.
Tegime sellele kähku lõpu.
Esiplaanil on kolm tuletõrjujat,
aga taga paistab
üks sõdur, kes samuti pildistab.
Grzywaczewski näitab olukorda,
mis oli holokausti ajal üsna tavaline.
Sakslased pildistasid oma kuritöid.
See on Nowolipie tänav Smocza tänava lähedal.
Fotod on Stroopi raportist.
See on kindral Jürgen Stroop.
Jürgen Stroopi raport
Keelasin getos meie töö ajal pildistamise.
Aga kindral Krüger nõudis raportit,
millele oleks lisatud fotod.
Kõike tuli kähku teha.
Ilmselt olid pildistajad julgeolekupolitseinikud.
Koostasin raporti "Varssavis ei ole enam juutide elurajooni"
Heinrich Himmlerile, Krügerile ja iseendale.
See on väärtuslik ajalooline materjal Führeri jaoks,
tulevastele Kolmanda Reichi uurijatele,
rahvuslastest poeetidele ja kirjanikele
ja eelkõige dokumenteerib pingutusi,
mille põhjala rass ja sakslased on ette võtnud,
et hävitada juudid Euroopast ja kõikjalt maailmast.
Näeme peaaegu iga päev SS-i kindralit Jürgen Stroopi,
kes operatsiooni juhatab.
Tulekahjude kustutamise asemel peame vaatama geto lõõmamist.
Inimeste päästmise asemel vaatame abitult nende kannatusi.
Saksa politsei ja SS jälgivad meid kogu aeg
ja meid karistataks karmilt, kui üritaksime abistada.
Leszek tegi selle foto siit.
Grzywaczewski riskis pildistades eluga.
Ta seisab tuletõrjujate taga.
See, kes on talle lähemal,
vaatab hoone poole,
aga teine pöörab pea ära.
Nad ei tohi tundeid välja näidata.
Natside silmis on ju kõik hästi.
"Nii peabki olema!"
"Juudid hüpaku alla, nad pole ju inimesed!"
Aga tuletõrjujate emotsionaalsed vektorid on vastupidised.
Peidus olnud juudid
on nüüd leegitsevates majades lõksus
ja põlevad elusalt sisse.
Inimesed, kes jäid leekide tõttu lõksu, jooksid ülemistele korrustele
ja kui tuli nendeni jõudis,
üritasid nad rõdudelt alla hüpates pääseda.
Terve pere, viis-kuus inimest, hüppas aknast alla ja hukkus.
Neil polnud väljapääsu.
Ja kuigi meil olid vahendid, ei saanud me neid aidata.
See peaks sama koht olema.
Sama maja.
Akende järgi saab aru.
Ja need rõdud.
See on maja, mida mu isa pildistas.
Sakslased ja mu isa pildistasid samas kohas.
See ka.
Kui rõdu vaadata, tundub, et see on sama maja.
Mõlemal fotol paistavad trammiliinid.
Kolmanda korruse rõdul on nurkades samad postid.
Sakslaste fotol on vasakpoolne aken lahti
ja parempoolne kinni.
Mu isa fotol samamoodi.
Justkui oleks see kadunud foto, mida ta ei saanud teha.
Eelmise pildi tegemise järel tuli Leszek siia.
Siin see tragöödia aset leidiski.
Kurb, aga väike õnnetus.
Kuid mitu inimest kogunevad ümber.
Normaalne inimlik reaktsioon.
See ilmestab veelgi enam nende inimeste traagikat.
Keegi ei tulnud kõrvale.
Keegi ei aidanud.
See oli välistatud.
Mitte et keegi poleks tahtnud, aga keegi ei saanud.
Need fotod jutustavad kogu loo.
Sakslased on kogunenud
alla hüpanud inimeste laipade ümber.
See on ilmselge.
Aga kui teraselt vaadata,
paistab siin siluett.
Ainult pea ja õlg.
Ilmselt on need juudid, kes väljuvad punkrist
või tulevad väravast välja.
Sarnased olukorrad.
Ühest küljest on siin
aknast alla hüpanud inimeste laibad.
Teisalt tulevad need juudid välja
ja saavad peagi ka surma.
Põlenud hoonete varemete all
on keldrites ikka veel juute.
Mälupilt sellest, kuidas inimesi sealt välja toodi,
jääb mind igaveseks kummitama.
Need pole inimeste, vaid poolloomade näod, tühjade ilmetega,
silmad päikese tõttu kissis.
Nad on nädalaid pimedates keldrites olnud.
Näljast ja hirmust nõrgad, räpased kehad vaevu liiguvad.
Neid tapeti massiliselt.
Elavad langevad eelnevalt tapetute laipadele.
Geto on maani maha põlenud ja meenutab rusude merd,
surnud linna,
mida on tabanud tohutu katastroof.
Jah, sõjakatastroof.
Getos nähtu liigutas teda hingepõhjani.
Ta päevikust on näha, kuidas ta kiirelt küpsemaks sai.
Ta muutus.
Pärast unetuid öid ja lakkamatut tööd jõudsin koju tagasi.
Nüüd on käes rahupäevad, aga ma ei harju sellega.
Olen endasse tõmbunud.
Tõmbusin oma vaikimisse nagu tigu oma kotta.
Ta kandis kaasas taaka sellest, mida ta getos nägi.
Vaevalt ta sellest eriti rääkis.
Olemegi filmirulli lõpus.
Grzywaczewski pildistas oma pruuti
ja tegi autoportree.
Kui keegi küsib,
kes on tuletõrjuja Grzywaczewski, kes oli getos.
Lühidalt võib vastata, et ta oli pealtnägija,
sügavalt eksistentsiaalses mõttes,
sügavalt eksistentsiaalses tähenduses.
Poolteist aastat pärast geto ülestõusu
asus mu vanaisa Stanisław Grzywaczewski juhitud võitlejate rühm
teele siit, aadressilt Mokotowska 65, et vallutada Gestapo staap.
Mu isa aga mobiliseeriti tuletõrjujana Varssavi ülestõsu ajal.
See päev oli murdepunkt.
Ma üritan...
Lähme ära.
Varssavi 1944
Kallis Roma.
1. augustil 1944
algas Varssavi ülestõus sakslaste vastu.
Sina olid samal ajal Wołominis kloostris.
Ema tuli mind vaatama
ja me läksime koos läbi keldrite Grzywaczewskite juurde.
Sakslased hävitasid linna maalt ja õhust.
Ülestõusu käigus hukkus umbes 200 000 Varssavi elanikku,
lugematu hulk sai vigastada,
80 protsenti majadest hävis.
1945. aasta jaanuaris
asusid Nõukogude väed uuesti pealetungile.
Sakslased kadusid öö jooksul.
Kui Nõukogude väed üle piiri tulid, läksime Wołominisse
nunnakloostrisse uurima, mis sinust sai.
Kuulsime, et sind evakueeriti.
Tulin tagasi ja avastasin end Varssavist.
Ma ei tundnud Varssavit ära. Kõik oli hävitatud.
Totaalselt hävitatud.
Ma ei teadnud, kus mu vanemad on või kas nad jäid ellu.
Ei midagi.
Otsisin kohta, mis tunduks tuttav.
Imekombel oli üks majadest, kus olime elanud
aarjalaste poolel, terveks jäänud.
Varssavi Mokotowska tänav 65
Läksin majja sisse,
helistasin kõiki uksekellasid.
Järgmisel hommikul nägin isa.
Isa oli siis juba emaga ühendust võtnud.
See oligi
minu saaga lõpp.
Varssavi, 1946 Endine geto
Juudi Ajalookomisjon hakkas uurima sakslaste kuritegusid,
mis pandi toime Poola juutide vastu.
Seepärast komisjon kogubki
kõiki trükitud, käsitsi kirjutatud ja muid materjale.
Kogutakse ka dokumente,
näiteks fotosid.
Teame, et 1946. aastal
oli neil viis teie isa tehtud fotot.
Samal aastal ilmus
Joseph Kermishi "Varssavi geto ülestõus".
Joseph Kermish oli üks holokausti uurimise teerajajaid.
Ta avaldas raamatus ka teie isa fotod.
Need on esmased positiivid.
Tagaküljel on olulisi detaile.
Väga üksikasjalikud kirjeldused.
Me teame, kus see foto tehti.
Eeldame, et algselt teadis seda ainult fotograaf.
- Aga see pole... - Teie isa käekiri?
Huvitav.
See on vist Hilary Laksi käekiri.
Äkki tõi tema need fotod 1946. aastal siia.
Kõik elasid sõja üle.
Mu vanemad abiellusid 1946. aastal
ja kolisid Gdanskisse.
Mu isa tahtis Gdanskis elada ja meremeheks saada.
Ta õppis ülikoolis laevaehitust
ja töötas ülejäänud elu laevadel.
Perekond Laks kolis USA-sse
1951. aastal.
1950. aastate lõpus sai isa kirja Hilarylt,
kes palus saata fotosid,
mida isa geto ülestõusu ajal tegi.
Kui isa saadeti delegatsiooniga
Billinghami laevatehasesse Inglismaal,
õnnestus tal ilmselt saata need 12 fotot getost.
Küllap ta arvas, et nii on kindlam, et need jõuavad USA-sse
ja pääsevad kommunistliku võimu tsensuurist läbi.
Me olime Nõukogude võimu all,
seega peeti igasuguseid kontakte USA-ga kahtlaseks.
Pärast kõiki aastaid
on Roma nende aegade ainus elusolev tunnistaja.
Ainus, kes perest alles on.
Mu kallis Roma.
Soovin, et need fotod jääksid tõendiks tulevastele põlvedele.
Saaksin lasta avaldada need ajakirjas Life või Post,
ehk teeniks isegi veidi raha, aga sellist raha ma ei taha.
Fotosid tuleb säilitada ajalooarhiivis.
Palun ütle, kuhu need tuleks sinu arvates jätta.
Need on 12 foto koopiad,
mis saadeti meile 1992. aastal
USA Holokausti muuseumisse Washingtonis.
Eeldan, et pärast Hilary Laksi surma
otsustas ta pere fotod meile annetada.
Saime kohe aru, et need on täiesti ainulaadsed.
Me pidasime neid fotosid originaalideks,
sest tol ajal olid need ainsad koopiad.
Nüüd on see negatiiv originaal.
Ja kokku on getost 33 fotot.
Keskel olev mees on Hilary,
parempoolne naine,
kellel on kübar ja karusnahkne krae, on kindlasti ema.
Küllap tehti need juba siis, kui ta New Yorki jõudis.
Leszekit pidas ta oma vennaks, pereliikmeks.
Samas kummitasid teda ilmselt deemonid ellujäämise päevilt.
Küllap oli tal PTSH.
Mäletan, et kord jäeti ta pärast enesetapukatset haiglasse.
Ma usun, et selles olid süüdi need kunagised mälestused.
Mu kallis tütar.
Kui nendel memuaaridel on mingi tähtsus,
siis vast selleks, et säilitada mälestust neist hirmsatest aegadest
ja tuletada meelde neile, kes sünnivad rahu ajal,
kes usuvad meie tsivilisatsiooni väärtustesse,
mis võib tulevikus juhtuda,
kui nad lasevad end koertena kohelda.
Mu mälestused saavad siinkohal läbi.
Kõike hilisemat mäletad juba sina.
Ma olen Dorota Grzywaczewska. Leszeki tütar.
- Võime inglise keeles rääkida. - Kumba eelistad?
Kogu album on sulle.
Roma Laks Kaplan, Hilary Laksi tütar (2024)
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
See on Varssavi geto.
Geto ülestõus.
- Olen üritanud seda unustada. - Ma saan aru.
- Leszek. - Tunned ta ära?
- Jah? - Tunned ära?
Tänu Leszekile ja ta perele
õnnestus minul ja mu vanematel ellu jääda.
Ilus foto.
- Ilus ema. - Aitäh.
Vaevalt ta enam elus on?
- Ta suri 11 aastat tagasi. - Tunnen kaasa.
- Vabandust, kui ma... - Muidugi.
Seda ma mäletan.
Jah.
Suure osa elust olen üritanud seda unustada.
Mu jaoks on see minu perekond.
Minu ajalugu.
Ma tean, et kõik need inimesed surid.
Me peame seda mäletama. See on ajalugu.
See ei puuduta üksnes juute.
Kui me seda meeles ei pea, siis see kordub.
Me peame oma ajalugu mäletama.
Aitab küll.
Igal perel on ajalugu ja sina oled minu ajalugu.
See pole ainult minu ajalugu,
vaid ka sinu ajalugu,
Poola ajalugu.
Mõneti ka Ameerika ajalugu, sest me oleme siin.
Osalt just selle tõttu.
Roma, ta vanemad ja Halina elasid holokausti üle
ja emigreerusid USA-sse
Leszek viis oma unistuse ellu ja töötas
ülejäänud elu merel
Sõbrad meenutavad teda meremehe ja amatöörfotograafina
Maciej, Leszeki poeg, oli aktivist demokraatlikus opositsioonis
ja liikumises Solidaarsus, mis muutis Poola ajalugu
Tõlkinud Pearu Helenurm Iyuno