Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Tagad pāriesim pie Polijas
un atklātu pirmavota skatījumu
uz vienu no svarīgākajām holokausta lappusēm.
Šie ir ļoti vērtīgi, vēsturiski dokumenti,
kas nākuši gaismā pēc 80 gadiem.
Šis ir vienīgais eksistējošais negatīvs
no Varšavas geto sacelšanās,
no geto iekšienes.
Šie attēli parāda neizsakāmo.
Dzīvju fragmenti 33 fotogrāfijās.
Šīs fotogrāfijas uzņēma 23 gadus vecs poļu ugunsdzēsējs Gživačevskis.
Varšavas geto sacelšanās bija ebreju pretošanās
nacistu režīmam holokausta laikā.
Vēsturnieki apgalvo, šīs fotogrāfijas ir vērtīgas ar to,
ka tie ir vienīgie zināmie geto attēli,
kas nav uzņemti nacistu propagandas nolūkā.
ĢIMENES KOLEKCIJĀ GETO SACELŠANĀS FOTOGRĀFIJAS
SACELŠANĀS FOTOGRĀFIJAS ATKLĀJ EBREJU CĪŅAS ŠAUSMAS
Šie dokumenti parāda,
ko varēja redzēt parasts cilvēks
un kā parasts cilvēks fiksēja visas neticamās lietas,
kas notika 1943. gada aprīlī.
Lielāko dzīves daļu es centos to visu aizmirst.
Dārgo meitiņ,
riskējot ar savu dzīvību, Lešeks uzņēma virkni fotogrāfiju.
Sazinājos ar viņu pirms 10 gadiem un lūdzu viņu tās atsūtīt man.
Saņēmu dažas fotogrāfijas un līdz šim glabāju tās pie sevis.
Šīs fotogrāfijas atklāj arī mūsu stāstu.
Negatīvi ir pie Lešeka.
Šīs fotogrāfijas nekad nav publiskotas.
Apzināti tik ilgi glabāju tās pie sevis, lai tās atklātu,
kad pasaule sāks par to visu aizmirst.
Nezinu, vai tagad ir īstais brīdis, bet mans laiks iet uz beigām.
Toreiz dzīvoklis izskatījās mazliet citādāk.
Iesim uzreiz uz tēta istabu.
Kad pēc viņa nāves kārtojām visas lietas,
ievērojām, ka šie dēļi kustas.
Šajā slepenajā nodalījumā atradām tēva dienasgrāmatas.
Es ar māsu nezināju par šo dienasgrāmatu eksistenci.
Tēvs nekad par tām nestāstīja.
Šie laiki ir tik interesanti, kā vēl nekad.
Es izvēlējos labu gadu, kad sākt rakstīt dienasgrāmatu.
Es piedalījos lielā demonstrācijā.
Atmosfēra bija remdena. Nebija īpaša entuziasma.
Runas bija stereotipiskas.
Nacionālisti kliedza: "Nost ar ebrejiem!"
Es kliedzu līdz aizsmakumam.
Bet tagad tam nav nozīmes. Man parīt ir eksāmeni.
Atceļā no skolas draugs teica:
"Mācīšanās ir bezjēdzīga, kad tūlīt gaidāms karš."
1. septembrī, piektdienas rītā es izdzirdēju:
"Gaisa uzlidojuma trauksme, aizvērt logus!"
Tas mani pamodināja.
Redzēju pirmās vācu lidmašīnas virs Varšavas.
Mēs sēžam mājās,
kamēr vācieši vāc cilvēkus piespiedu darbam.
Parādījušās virkne SS patruļu,
kas aptur ikvienu savā ceļā.
Tie, kas strādā vācu uzņēmumos, tika atbrīvoti.
Sagūstītos sapulcināja, aizveda prom
un iesēdināja vilcienos.
Divus manus draugus notvēra.
Tikai ebrejiem klājas sliktāk nekā mums.
Holokaustā izdzīvojušo vizuālās vēstures fonds.
Mani sauc Dina Koena.
Šodien ir 1996. gada 7. novembris.
Es intervēju Romanu Kaplanu, dzimušu Laksu,
Čevičeisā, Mērilendā, ASV.
Intervija notiks angļu valodā.
Kad jūs piedzimāt?
Es piedzimu Polijā, Varšavā.
Vai varat pastāstīt par savu ģimeni?
Mans tēvs bija ķīmijas inženieris
un ieņēma ļoti prestižu amatu.
Tā bija fabrika, kurā ražoja ziepes, smaržas un sveces.
Dārgā Roma.
Tu man lūdzi uzrakstīt par pagātni,
par to, ko izcietām tajos sliktajos laikos,
kad biji pārāk maza, lai atcerētos.
Centīšos uzrakstīt vēstuli,
lai gan nezinu, vai man pietiks spēka.
Mūsu pasaule sabruka.
Ar to vien, ka bijām ebreji, mūs uztvēra kā "draudu" vāciešiem.
Mēs bijām zemcilvēki, rase, kas jāiznīcina.
Mēs bijām spiesti valkāt Dāvida zvaigznes apsējus.
Vācieši konfiscēja visus ebreju uzņēmumus,
kā arī bankas kontus un noguldījumus.
Lai nošķirtu mūs no pārējiem iedzīvotājiem,
1940. gada rudenī izveidoja Varšavas geto.
Mūs iežogoja ar mūri.
Visi Varšavas ebreji tika izmitināti šeit.
Geto bija šaurs,
tādēļ bijām spiesti pamest lielāko daļu savas iedzīves.
Drīz geto mitinājās pusmiljons cilvēku.
Ebreju masās trūkums pieauga ar katru dienu.
Atceros, ka man bija lelle.
Liela lelle, ko man uzdāvināja tēva priekšnieks,
un es to saucu par Kristīni.
Atceros, ka mamma iešuva tajā lellē
daļu no rotaslietām.
Naudas vairs nav.
Algotu darbu nav iespējams atrast.
Katrs cenšas atrast fiktīvu darbu.
Es satiku savu bijušo klasesbiedru.
Viņš strādā ugunsdzēsēju apmācības brigādē.
Ar viņa palīdzību es tur tikšu iekšā.
Es devos uz Žolibožu.
Kad atskanēja zvans, ugunsdzēsēji uzvilka formas tērpus,
apvilka jostas un ķiveres un nostājās ierindā.
Mana mamma dzīvoja ielā pie šīs skolas.
Manam tēvam patika viņu fotografēt.
Viņa visu mūžu bija viņa iecienītākais foto subjekts.
Man ļoti patīk Marisja. Viņai ir skaistas kājas.
Viņa ir atraktīva un sirsnīga.
Ir diezgan skaidrs, ka es arī viņai patīku.
Marisjai ir fotoaparāts.
Es nopirku filmiņu.
Bija grūti to ievietot fotoaparātā.
Man vajadzēja stundu, turot rokas zem segas.
Sabojāju daļu no filmiņas.
Man izdevās sagādāt foto palielinātāju.
Pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem es sāku iegūt labus attēlus.
Šī prasme var būt ļoti noderīga nākotnē.
Reizēm es ceru uz īstu notikumu, kurā varētu sevi apliecināt.
Trauksme!
Mēs traucamies cauri geto smagi piekrautā ugunsdzēsēju mašīnā.
Mani nozīmēja uz kāpnēm pie trešā stāva loga.
Es gaidīju ūdeni un kāpu iekšā.
Palika pilnīgi tumšs.
Mani ieskāva biezi dūmi un tvaiki.
Es sāku klepot, un acis asaroja.
Nespēju paelpot.
Manas kājas sāka kūst kā gumija.
Es izdzirdēju: "Nāc laukā!"
Tad es izlēcu ārā pa logu.
Uzreiz pēc tam tā vieta, kur strādāju, nobruka.
Mazliet aprunājos ar ebrejiem.
Viņi dzīvo galējā postā.
Man bija sajūta, ka runāju ar cilvēkiem, kas nolemti izmiršanai.
Kadišs.
Man tas bija pats biedējošākais.
Jo es to dzirdēju atkal un atkal.
Un es nekādi nevarēju...
Zināt, ko tas nozīmēja.
To atceroties, šķiet, vācieši sākotnēji domāja,
geto ieslodzītie ebreji apslaktēs viens otru kā žurkas,
vai arī viņi nomirs no bada un slimībām.
Strauji izplatījās tīfs, un mirušo skaits bija milzīgs.
Līdz 1942. gada jūlijam bija nomiruši 100 000.
Es saņēmu atļauju iziet no geto uz tā saukto "āriešu pusi".
Vadīju fabriku, kas ražoja ziepes, smaržas un sveces.
Es biju aizlienēts vergs.
Katru dienu gāju 20 km uz Pragu, Varšavas priekšpilsētu, un atpakaļ.
Kāds polis vārdā Adamčevskis
ļoti paļāvās uz manu tēvu fabrikas vadīšanā.
Manam tēvam līdz pašām beigām bija darbs āriešu pusē,
tāpēc mēs tik labi izdzīvojām.
Viņš vienmēr spēja nogādāt geto kaut kādu pārtiku.
Mani vecāki savā veidā adoptēja jaunu sievieti,
kurai tobrīd bija 19, 20 gadi, vārdā Halina.
Viņa bija ļoti skaista sieviete.
Manuprāt, šīs ir visvecākās fotogrāfijas.
Tā tiešām ir mamma?
Nu, jā.
Cik atceros savu māti, viņa vienmēr bija smalka dāma.
Viņa bija enerģiska un pievērsa lielu uzmanību savai ārienei,
kā arī savai iznesībai.
Saistībā ar karu, viņa par to nerunāja daudz.
Viņai bija ļoti sāpīgi,
un viņa negribēja pilnībā izpaust notikušo
vai arī atsevišķus notikumus.
Visa viņas ģimene, izņemot brāli Palestīnā, bija mirusi.
- Bija mirusi. - Un viņa to zināja.
Viņa bija bārene, un viņa meklēja jaunu ģimeni.
Un šī ģimene bija Hilarijs un Janīna Laksi.
- Jā. - Lai viņa nebūtu viena.
Laika gaitā Varšavas geto ieviesās sava kārtība.
Galvenokārt slepus ienesa pārtiku, dažādas preces un izejvielas
geto ebreju darbnīcām un fabrikām.
Daļai tas ļāva pieticīgi dzīvot.
Bads samazinājās, un tīfa epidēmija gandrīz izzuda.
Es uzzināju par tēva fotogrāfijām no savas meitas Mariannas.
Kādās viesībās
pie viņas pienācis paziņa, vēsturnieks.
Viņš jautāja, vai Lešeks Gživačevskis ir radinieks.
Teikusi: "Jā, mans vectēvs."
Viņš teica: "Viņa fotogrāfijas ir Holokausta muzejā, Vašingtonā."
Tad viņa man piezvanīja un teica:
"Tēti, vai tu zināji, ka vectēvs fotografēja?"
Atbildēju, ka zināju, viņš daudz fotografēja.
Bet konkrēti geto sacelšanos? To es nezināju.
Kad tuvojās geto sacelšanās gadadiena,
POLIN muzejs mani mudināja atrast vairāk lietu.
Zuzanna Šnepfa zvanīja un jautāja: "Varbūt ir vairāk fotogrāfiju."
Mēs atkal sākām meklēt mana tēva fotogrāfijas.
Daļa bija pie manis, daļa - pie manas māsas.
Bija fotogrāfijas un negatīvi,
un es nespēju tos izskatīt.
Vai nu pārāk vājās redzes dēļ
vai arī man nebija laika izpētīt katru negatīvu.
Kā tajos negatīvos kaut ko var saskatīt?
Teicu: "Maček, tev man jāpalīdz." Viņš solīja to izdarīt.
Es izņēmu visu, sakārtoju šajās kastēs.
Šīs droši vien ir fotogrāfijas...
Laikam tajās esmu es bērnībā.
Kad attinu negatīvu, pakustināju roku,
varēja redzēt ebrejus, kurus ved uz savākšanas laukumu.
Es paskatījos vēlreiz.
Redzēju fotogrāfijas, ko jau zināju, kā arī dažas jaunas.
Teicu Boženai, savai sievai,
es to atradu, tas ir te.
Tēta vairs nav jau vairāk nekā 30 gadus,
bet ir sajūta, ka manā prātā viņš atkal ir atdzīvojies.
Es neticēju, ka šis negatīvs pastāv.
Tā bija neticama sajūta.
Pieskarties kaut kam, kam nevajadzēja saglabāties,
un neviens neticēja, ka tas varētu saglabāties.
Šādi mirkļi, kad, šķiet, paveras sprauga uz pagātni, ir reti.
Es zināju, šīs ir vienīgās šobrīd zināmās fotogrāfijas,
kas uzņemtas Varšavas geto sacelšanās laikā,
kuru autori nebija vācieši.
Holokausta fotogrāfijas ir īpatnējas,
jo bieži vien sākumā nesaprotam, ko mēs redzam.
Tikai zinot vēsturi, mēs saprotam, kas slēpjas aiz šī attēla.
- Redzam satraukto pārtīšanu. - Kadri arī ir miglaini.
Perforācija ir visvairāk bojāta
pie attēliem, kas dokumentē holokaustu,
ko uzņēma slepus.
Filmiņu varbūt pārtina strauji,
un viņa roka trīcēja no emocijām.
Tas parāda arī paša materiāla lielo vērtību.
Ne tikai attēli,
bet arī pati filmiņa glabā emocionālo vēsturi.
VARŠAVAS GETO
Atceros, vectēvs dzīvoja pie mums.
Atceros, kādu dienu pārnācu mājās,
un mana vectēva nebija.
Viņu vienkārši notvēra vienā no tām "lapanka",
kas tulkojumā nozīmē...
Tikt notvertam uz ielas.
Mīlo meitiņ,
1942. gada 22. jūlijā
vācieši sāka Varšavas geto likvidāciju.
Viņi to dēvēja par "deportāciju uz austrumiem".
Tāpēc, ka to vācieši teica ebrejiem.
Protams, tā bija pārcelšanās uz labāku pasauli.
Katrai ebreju personai ir tiesības
ņemt līdzi 15 kilogramus bagāžas.
Var ņemt visas vērtslietas, naudu, dārglietas, zeltu.
Paņemiet pārtiku trim dienām.
Geto ielenca latviešu un ukraiņu karavīri.
Vācieši izmanto šos karavīrus, lai katru dienu savāktu tūkstošus
un deportētu caur savākšanas laukumu.
Tolaik neviens nezināja par nāves nometnem.
Par Treblinku uzzinājām daudz vēlāk.
Beigu periodā
gāzu kameru efektivitāte bija ap 5000 līķu dienā.
Vācieši ir zināmi ar savām organizatoru prasmēm.
Mans tēvs mēdza vizināt Varšavā manu māti ar laivu.
Kad vācieši sāka likvidēt geto
un deportēja cilvēkus uz nāves nometnēm,
viņš burāja ar Marisju Vislā.
Tāda bija dzīve. Dzīve turpinājās.
Gaiss, saule, vizuļojošs ūdens, klusums un miers.
It kā nebūtu nekāda kara.
Es ar Marisju sauļojos visu pēcpusdienu.
Notikumu gaita mūs nepielūdzami ved pretī nenovēršamajam.
Laulībai.
Es nopirku filmiņu, un mēs fotografējām.
Nekad neaizmirsīšu saulrietu un Varšavu nozūdam zilganajā miglā.
Neviens nezina, kas notiks.
Baumo, mūs var piemeklēt ebreju liktenis.
Es atceros, ka ļoti daudz cilvēku
sadzina tajā laukumā,
kur vācieši lika staigāt riņķī
un rāva laukā cilvēkus.
Es arī atceros savu vecāku draugus
un mazu meiteni apmēram manā vecumā,
kur izrāva bērnu.
Vecāki izmisīgi centās mani noslēpt lietusmēteļos starp viņiem.
Pagaidām ebreji, kas strādā vācu militārajās rūpnīcās,
nebija pakļauti deportācijai.
Mums izdevās patverties vācieša Šulca fabrikā.
Tēvam izdevās sagādāt darbu manai mātei geto,
šujot vācu formas tērpus.
Ar cerību, ka tas pasargās manu māti.
Bet es atrados mucā blakus mātei.
Kā piecgadniecei tas nebija brīnišķīgi.
Ar Šulca atļauju es turpināju strādāt pie Adamčevska
āriešu pusē.
Drīz ar mana kolēģa Miškeviča palīdzību
tevi slepus izvedām no geto āriešu pusē.
Bija strādnieku grupas, kas gāja uz āriešu pusi.
Mans tēvs piekukuļoja vārtu apsargus,
lai es varētu iziet ārā ar pūli.
Protams, viņš bija ārkārtīgi satraukts.
Ja vācieši mani pamanītu, tās būtu beigas.
Tāpēc viņš gāja ļoti tuvu grupai, kas gāja ārā.
Tajā brīdī viens no...
Tajā brīdī viens no karavīriem bija noraizējies,
ka mans tēvs ir pārāk tuvu āriešu pusei,
izrāva un piekāva viņu.
Mans tēvs zaudēja aci.
Un es gribēju skriet pie tēva.
Bet viņš lika skaidri saprast, ka viņš gribēja, lai dodos prom.
Un es to arī izdarīju.
Tas notika tieši laikā,
jo visus Šulca strādniekus aizveda uz tā saukto "selekciju".
48 stundas mūs šķiroja kā lopus pirms nokaušanas.
Pusi deportēja pa taisno uz Treblinkas gāzes kamerām.
Visi bērni un vairums sieviešu aizgāja bojā.
Divos mēnešos vācieši nogalināja 300 000 cilvēku.
Ģenerālgubernators pavēl,
ka jebkurš ebrejs, kurš pamet sev noteikto dzīvesvietu,
tiks sodīts ar nāvi.
Tie, kas slēpj ebrejus, saņems tādu pašu sodu.
Āriešu pusē mani sagaidīja
mana tēva darbakolēģa sieva.
Es apdraudēju cilvēkus, kuri mani slēpa,
jo es acīmredzami biju ebreju bērns.
Diez vai es uzkavējos kādā vietā ilgāk par pāris dienām.
Vismaz tā es to atceros.
Un tad mani atstāja pie Labdarības māsām.
Es baidījos,
jo, šķiet, tajā brīdī pilnībā apzinājos,
ja mani atrastu, tas nozīmētu nāvi.
Mājās notikušas dažas izmaiņas.
Tētis guļ dīvānā, kas ir īss un šaurs.
Mamma ir pārgurusi. Viņas sirds sāp, viņa uztraucas.
Viņa piever acis uz bažām par drošību,
bet jāatzīst, viņa ir mūsu mājas morālais balsts
visos šaubu un izmisuma mirkļos.
Pēkšņi un negaidīti ievācās divas sievietes.
Halina Beļavska un Janīna.
Viņām nav māju. Viņām nav, kurp iet.
Tāpēc apmetās pie mums.
Viena no viņām bija Halina Hiršbaina,
pazīstama arī kā Beļavska.
- Tātad Hiršbaina halina? - Jā.
- Dzimusi 1920. gadā? - Jā, tāpat kā mans tēvs.
Beļavska.
Adrese pēc kara, Vilčas iela 8/16.
Netālu no Mokotovskas ielas, kur dzīvoja mans tēvs
un kur viņi slēpās un palīdzēja viens otram.
Otra persona bija Janīna Laksa.
Vilčas iela 8/16.
Adrese ir tā pati.
Manu māti slepus izveda no geto,
un viņu pieņēma ģimene,
pie kuras viņa būtībā palika visu kara laiku.
Viņus sauca Gživačevski.
Viņi negribēja mani tur, jo es radīju briesmas.
Turklāt viņi bija ļoti aktīvi Tēvijas armijā.
Zinu, kad māte pameta geto,
viņa ļoti ātri nokļuva pie Gživačevskiem.
- Un... - Šķiet, tāds bija plāns.
Diez vai tas notika nejauši.
Esmu droša, man seifā atrodas aproce.
Tā aproce var būt viena no viņas rotaslietām,
- kas ļāva izdzīvot. - Tieši to es teicu.
Es to zinu, jo viņa man stāstīja,
ka viņas ģimene izgatavoja rotaslietas,
kas bija no sīkiem zelta lietņiem.
Un tas ir neparasts...
Noplēsa gabaliņu, lai izmantotu izdzīvošanai.
Šī aproce... Te var viegli noņemt vienu posmu
un pārvērst naudā.
Nezinu, kurš mammai palīdzēja mainīt identitāti.
Tie nevarēja būt Laksi. Es teiktu...
- Tiem jābūt Gživačevskiem. - Gživačevskiem? Nezinu.
Domāju, viņi bija kaut kā iesaistīti.
Tas, kā Laksu ģimene un Halina
Gživačevsku dzīvoklī, ir mistērija.
Kur viņi iepazinās?
Domāju, pazina viens otru pirms kara,
un viņi bija draugi, bet tas ir tikai pieņēmums.
Varat pienākt šeit?
Šīs ir izdzīvojušo kartītes.
Tiek lēsts, ka no 1939. gada
izdzīvoja apmēram 10 procenti Polijas ebreju.
- Tikai 300 000 no trīs miljoniem. - Jā.
Šī ir Halina Hiršbaina. Tā pati, kas Pelagija Beļavska.
Šie viltotie dokumenti izrādījās noderīgi,
kad SS virsnieki ieradās
Vilčas ielas dzīvoklī.
Mums, protams, bija āriešu dokumenti.
Gživačevskas kundze atrada vietu manai mātei,
kad nevarēju palikt pie Labdarības māsām.
Kad dzīvoju pie mātes, viņu droši vien kāds pamanīja.
Atceros, ka bija nakts,
un man joprojām viena no biedējošākajām lietām
ir soļi, soļu dzirdēšana.
Tas, ka cilvēki kāpj augšstāvā.
Mana māte atvēra durvis, un tur bija trīs vīrieši.
Divi SS formas tērpos, un viens ne.
Un ziņotājs apsēdās manā gultā,
un runāja ar mani ivirtā.
Kā tevi sauc, dārgo mazulīt?
Es nesapratu šo valodu.
Es paskatījos un pilnīgā nevainībā pateicu,
piedodiet, bet es nesaprotu vācu valodu.
Tajā brīdī SS aizgāja.
Nepatīkams incidents.
Viņi pārmeklēja Halinas un Janīnas dzīvokli.
Tas noslēdzās ar maksājumum bet draudi nekad nebeidzās.
Dzīvoklis bija atklāts.
Es pabeidzu virsnieku kursus un nokļuvu IV vienībā.
Es sēžu savā istabā, barakās.
Mūsu jaunie dokumenti norāda pakāpi.
Es esmu lošmeisters, kaprālis.
Pulkvedis uzstājās ar runu.
Mums jāpalīdz atdzīvināt Varšavas ugunsdzēsības dienesta gars
un jāpārvērš tas disciplinētā, militarizētā organizācijā.
Ugunsdzēsības dienestā ir slepena organizācija, kas saucas "Skala",
un komandanta dēls cenšas mani savervēt.
Hlodnas iela un Mirovas barakas,
kur atradās IV sardzes vienība,
nošķīra divas geto daļas.
Ugunsdzēsēji pretošanās kustībā "Skala",
kuriem ebreji palīdzēja, cik spēja.
Šeit reiz bija dzelzceļa sliedes
un notekūdeņu lūka,
caur kuru ebrejiem piegādāja palīdzību,
ieročus un munīciju pirms geto sacelšanās.
Mīļo meitiņ,
geto palika apmēram 40 000 ebreju.
Es devos prom pēdējā brīdī un patvēros pie Miškevičiem.
Uzreiz pēc tam, 1943. gada 19. aprīlī
Varšavas geto sākās sacelšanās.
Saujiņa vāji apbruņotu vīriešu un sieviešu
pretojās tankiem un ložmetējiem gandrīz mēnesi
bez cerībām glābt savas dzīvības.
Ebrejiem tas bija Pesaha priekšvakars.
Šis bija Sedera vakars.
Vakars, kad ebreji atzīmē aiziešanu no Ēģiptes.
Līdz ar to Pesaha tēma ir brīvība.
Un šeit šie ebreji bija ne tikai ieslodzīti,
bet viņiem draudēja nenovēršama nāve.
Vācieši bija sapulcējušies ap geto sienām.
Tur bija karavīri. Viņu atbalstīja ukraiņu karavīri.
Vilcieni stacijā bija gatavi ebreju deportācijai.
Un tajā mirklī ebreji nolēma sākt sacelšanos.
Pirmā diena bija pacilājoša, aizraujoša.
Vācieši atkāpās no geto.
Pārcilvēki, milži, viss Vācijas spēks,
un šī nelielā jauno ebreju grupa spēja ko?
Piespiest viņus atkāpties.
Bet viņi bija drosmīgi, atjautīgi.
Izmantoja Molotova kokteiļus.
Viņi izmantoja pistoles, vēl dažus citus ieročus.
Un viņiem bija tas, ko vācieši nespēja paredzēt.
Viņi bija gatavi cīnīties līdz nāvei,
jo tiem nebija izvēles.
Viņi mirtu tā vai citādi.
Un cilvēki, kas cīnās par savu dzīvību,
par savas kopienas dzīvību,
ir gatavi darīt visu, lai to saglabātu.
Sacelšanās laikā geto bija aiz mūriem,
un tur praktiski nevarēja iekļūt neviens polis.
Bet šeit ir fotogrāfijas
no iekšienes.
Šī ir maza formāta filmiņa ar puskadru kadriem
un ieplēstu perforāciju.
- Vienā pusē. - Ar kādu kameru fotografēja?
Uzreiz nāk prātā 1932. gada Kohmana "Korelle K" fotokamera.
GŽEGOŠS KVOLEKS, FOTOGRĀFS
Kasete ir vienā pusē ar spoli otrā.
Ja tā bija kombinēta kasete,
pārtinot filmu, būtu pretestība,
un zobrats sabojātu perforāciju,
neļaujot pārtīt filmiņu par 20 milimetriem.
Vajadzēja melnu kadru,
lai pārtītu filmiņu gana tālu
un nodrošinātu, ka kadri nepārklājas.
Bet, cenšoties ātri fotografēt un paturēt to apslēptu,
kadri var pārklāties.
Tā ir tik maza, to var viegli paslēpt.
To var iebāzt kabatā.
Pagājis mēnesis, pilns ar šausmīgiem notikumiem,
kas var dziļi iespaidot jauniešu prātus.
Man pavēlēja nekavējoties ierasties manā vienībā.
Marisja nespēj piedot, ka eju uz geto,
nevis apciemoju viņu.
Geto notiekošais ir īsta elle.
Mani kolēģi runā par ebreju karotāju apņēmību,
par visu ebreju iedzīvotāju kaujas garu.
Vācieši cieš smagus zaudējumus.
Spiesti ieņemt geto māju pēc mājas.
Viņi neņem gūstekņus.
Plosās pilna mēroga kaujas.
Es dzīvoju rajonā, no kura mūs pārcēla,
kad izveidoja geto.
Savā ziņā geto izveidošana
un mans liktenis pārklājas.
Šie bērnības tēli joprojām ir manā prātā.
Šo fotogrāfiju uzņēma Lešeks.
Šeit bija ieeja geto no Nalevkas ielas.
Es iezīmēju šo degošo ēku kartē. Lūk, šeit.
Šo foto uzņēma šajā vietā,
un tas parāda šo apvidu.
Šīs fotogrāfijas uzņēma vispirms.
Tas liecina, filmiņu ievietoja ar mērķi
dokumentēt vēsturi.
Šeit, iespējams, redzams vācu karavīrs,
kurš uzmana, lai ēkas nodegtu.
Vācieši nodedzina veselas ēkas, lai sakautu ebrejus.
Mums neļauj apdzēst ugunsgrēkus.
Mums tikai jārūpējas par vācu fabrikām
un par to, lai uguns nepārņem citus Varšavas rajonus.
Pēc divām naktīm man bija gana.
Biju tā pārguris, ka vienkārši apsēdos uz koka dēļiem.
10 dienas esot darbā, es pat naktī neizģērbos.
Pastāvīgi atradāmies ugunī.
Parasti notiek šādi.
Vācieši mums paziņo, ka aizdedzinās noteiktas ielas,
mājas ar numuriem no līdz,
un mums liek aizsargāt konkrētas vietas.
VARŠAVA, LEŠNO IELA 80/82
Šajā foto redzams mans tēvs.
Šis ir tētis.
Šis ir stāsts, ko nespēju pilnībā izskaidrot.
Kāds vācu karavīrs acīmredzami skatās kamerā.
Šeit noteikti kaut kas notiek.
Šī bija pelēkā zona.
Tur bija aizliegts fotografēt,
bet reizēm vācieši pievēra acis.
Gživačevska kā fotogrāfa loma ir būtiska,
jo viņš spēlē divējādu lomu.
Viņam ir fotoaparāts,
un viņš var nofotografēt vērmahta kaprāli,
bet viņš arī darbojas kā spiegs,
slepus uzņemot fotoattēlus.
Šajā fotogrāfijā galvenās detaļas ir logi
un daļa no ēkas
otrpus ielai.
Es atradu šīs mājas pirmskara attēlu
pilsētas arhīvos,
kurā redzama šī pati dzega.
Logu augstums ir tāds pats.
Te ir skaidri redzams tramvaja sliežu izliekums.
Šo kadru uzņēma no šī ēkas stūra.
Tas parāda situāciju 1944. gadā.
Viss geto ir iznīcināts.
Taču slimnīcas ēkas saglabājās.
VARŠAVA, SVĒTĀS SOFIJAS SLIMNĪCA
Labrīt.
Lūk, kur viņš uzņēma šīs dažas fotogrāfijas.
Viņš uzņēma fotogrāfiju virknes.
Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi...
Astoņas fotogrāfijas šādā secībā,
un mēs to zinām, jo mums ir negatīvs.
Mums ir stāsts.
Šīs ir slepenas fotogrāfijas, par kurām vācieši nedrīkst uzzināt.
Var saskatīt šo cilvēku sejas.
Mazi bērni iet...
Kā tu jūties, apzinoties,
ka atpakaļceļa nav?
To ir grūti iztēloties, bet šajās fotogrāfijās tas ir redzams.
Lūdzu, paskatieties.
Kravas mašīna un logi ir vienā augstumā.
Lūk, kāda situācija.
Var redzēt, šī sieviete iet
un pagriežas.
Un otrā fotogrāfijā var redzēt viņas elkoni.
Tas savieno šīs fotogrāfijas.
Un šeit...
Šeit...
Tramvaja sliedes vairāk vai mazāk ved šajā virzienā.
No četrām fotogrāfijām esam izveidojuši vienu attēlu.
Šīs ir atvadas no cilvēkiem, kas iet Gživačevska acu priekšā.
Paiet garām un izzūd.
Uguns izdzītos ebrejus saveda
tā sauktajā savākšanas laukumā.
Ievainotos un slimos nonāvēja uz vietas.
Glābiņš bija liegts.
Pēc tam ebrejus ar varu sadzina dzelzceļa pieturā
un aizveda uz nezināmu vietu.
Vilciens ar lokomotīvi ieradās savākšanas laukumā.
Cilvēkus sadzina uz rampas
un iestūma vagonos,
un tad vilciens aizbrauca.
Nāves vilcieni devās uz austrumiem, uz Treblinku.
Lešeks atgriezās no sava uzdevuma. Aparātā bija filmiņa.
Viņš devās pastaigā ar Marisju, savu līgavu, manu māti.
Skaists manu vecāku foto. Ļoti aizkustinoši.
Te ir mana mamma un mana tēva māsa.
Nezinu, kas ir tā trešā dāma.
Tante Danusija, mana tēva māsa.
Un paraugieties uz kontrastu starp viņu dzīvi,
pavasari, jo ir aprīlis,
un geto postažu.
Un te ir mani vecāki.
Šis ir lielisks piemērs,
kā Varšava bija sadalīta divās pasaulēs.
Tās ir saistītas topogrāfiski,
taču gaismas gadu attālumā.
VARŠAVA, MOKOTOVSKAS IELA 85
Labrīt. Esmu Macejs Gživačevskis.
Mans tēvs dzīvoja šajā dzīvoklī kara laikā.
Te bija liela viesistaba.
Un šis bija gaitenis uz virtuvi.
Tur bija vannasistaba.
Es pieklauvēšu.
Un šis negatīvs tika attīstīts tieši šajā telpā.
Te ir izeja uz kāpņu telpu.
Un te bija mezonīns,
kur slēpās mazā Roma.
Īso laiku, kamēr biju tur, es mitinājos mazos bēniņos,
kas bija virs virtuves.
Un es nedrīkstēju kustēties.
Man vajadzēja būt ļoti klusai.
Te kādu laiku dzīvoja divi vācieši.
Viens ienāca no rīta, sēdēja virtuvē,
dzēra kafiju un lasīja avīzi.
Tikmēr Roma slēpās mezonīnā, un viņai vajadzēja būt ļoti klusai.
Šķiet, es tajā brīdī sāku lasīt.
Es spēju sēdēt un lasīt ilgu laika posmu,
neradot nekādu troksni.
Un tas izglāba man dzīvību,
jo, ja kāds zinātu,
ka Gživačevsku ģimene glābj ebrejus,
Gživačevskus nogalinātu.
Pēc atgriešanās geto
ka ugunsdzēsēji nesa ārā
koferus, pilnus ar mantām.
Ja nav īpašnieku, viņi apgalvoja, tā nav zādzība.
Taču vācieši to oficiāli uzskatīja par marodierismu
un lika mums izbeigt šo praksi.
Tāpēc mēs to ļoti ātri izbeidzām.
Priekšplānā ir trīs ugunsdzēsēji,
bet fonā
ir vācietis, kurš arī fotografē.
Gživačevskis parāda situāciju,
kas holokausta laikā bija diezgan ierasta.
Vācieši fotografēja savus noziegumus.
Šī ir Novoļipes iela, netālu no Smočas ielas.
Šīs ir fotogrāfijas no Štropa ziņojuma.
Šis ir Štrops. Ģenerālis Jirgens Štrops.
JIRGENA ŠTROPA ZIŅOJUMS
Es aizliedzu izmantot fotoaparātus geto darbību laikā.
Bet ģenerāļa Krīgera rīkojums par ziņojumu
ietvēra fotogrāfiju iekļaušanu.
Visu vajadzēja izdarīt ļoti ātri.
Pieļauju, šos kadrus uzņēma SS Drošības policija.
Es rakstīju ziņojumu "Varšavā vairs nav ebreju dzīvojamā rajona"
Heinriham Himleram, Krīgeram un sev.
Tas būs vērtīgs materiāls vēsturei, fīreram
un Trešā reiha nākotnes pētniekiem,
nacionālistu dzejniekiem un rakstniekiem,
un pāri visam, mūsu pūliņu dokumentēšanai,
ko veica ziemeļnieku rase un vācieši,
lai atbrīvotos no ebrejiem Eiropā un visā pasaulē.
Mēs gandrīz katru dienu redzam SS ģenerāli Jirgenu Štropu,
kurš vada visu operāciju.
Tā vietā, lai dzēstu liesmas, mēs noskatāmies, kā deg geto.
Tā vietā, lai glābtu cilvēkus, mēs noskatāmies viņu ciešanās.
Mūs pastāvīgi uzmana vācu policija un SS.
Katrs mēģinājums palīdzēt mums var nozīmēt smagas sekas.
Lešeks fotografēja, stāvot šeit.
Gživačevskis riskēja, uzņemot šo foto.
Viņš stāvēja aiz ugunsdzēsējiem.
Tas, kurš ir tuvāk aparātam,
acīmredzami skatās uz ēku,
bet otrs vērš skatu prom.
Viņi nedrīkst atklāt savas emocijas.
Tāpēc, ka vāciešiem tajā mirklī viss ir kārtībā.
"Tā tam ir jānotiek!"
"Tiem ebrejiem jālec lejā, jo viņi nav cilvēki."
Bet ugunsdzēsējiem emocijas ir pretējas.
Ebreji, kas turpināja slēpties,
bija iesprostoti degošajās ēkās
un sadega dzīvi.
Veselas grupas liesmu dēļ bēga uz augšējiem stāviem.
Kad liesmas viņus sasniedza,
viņi centās bēgt, lecot lejā no balkoniem.
Vesela ģimene, pieci vai seši cilvēki nolēca, mirstot acumirklī.
Viņiem nebija izejas.
Par spīti saviem līdzekļiem, mēs nespējām viņiem palīdzēt.
Šī izskatās pēc tās pašas vietas.
Tā pati māja.
To var redzēt pēc logiem.
Un šie balkoni...
Šī ir tā pati ēka, ko nofotografēja mans tēvs.
Vācieši un mans tēvs fotografēja tajā pašā vietā.
Un šo arī.
Kad paskatās uz balkonu, tā varētu būt tā pati ēka.
Abos attēlos redzamas tramvaja līnijas.
Balkonam trešajā stāvā ir tie paši stiprinājumi.
Vācu fotogrāfijā logs pa kreisi ir vaļā,
un otrs pa labi ir ciet.
Mana tēva fotogrāfijā ir tāpat.
It kā tas būtu trūkstošais foto, ko viņš nevarēja uzņemt.
Uzņēmis iepriekšējo foto, Lešeks pārgāja šeit.
Un šeit notika tā traģēdija.
Šī ir nelāga, bet neliela nelaime,
taču vairāki cilvēki piesteidzās klāt.
Normāla, cilvēciska reakcija.
Tas padara to cilvēku traģēdiju acīmredzamu.
Nebija neviena.
Nebija neviena, kas viņiem palīdzētu.
Nebija tādas iespējas.
Ne tāpēc, ka neviens negribēja, bet neviens nevarēja.
Šīs divas fotogrāfijas izstāsta visu stāstu.
Vācieši sapulcējās
pie nolēkušo cilvēku līķiem.
Man tas ir tik acīmredzams.
Bet, ja ieskatās ciešāk,
var saskatīt siluetu.
Tikai viņa galvu un plecu.
Tie visdrīzāk ir ebreji, kas iznāca no bunkura
vai arī nāk ārā pa vārtiem.
Abas šīs situācijas ir līdzīgas.
No vienas puses
pa logu izlēkušo cilvēku līķi.
No otras puses - ebreji nāk laukā,
un drīz viņi būs miruši.
Zem izdegušo māju drupām
joprojām pagrabos ir ebreji.
Skats, kā tos cilvēkus izvelk no turienes laukā,
paliks man atmiņā mūžīgi.
Nevis cilvēku, bet pa pusei dzīvnieku sejas ar tukšiem skatieniem.
Ar saules gaismā samiegtām acīm.
Viņi nedēļas pavadījuši pagrabu tumsā.
Bada un šausmu novājināti, viņi iznāk netīri un noskranduši.
Viņus nonāvēja masveidā.
Dzīvie krita uz jau nogalināto līķiem.
Geto ir nodedzināts līdz pamatiem, atgādinot vienu lielu gruvešu jūru,
mirušu pilsētu,
kuru būtu skārusi kāda milzīga katastrofa.
Kara katastrofa.
Geto redzētais viņu ļoti aizkustināja.
To var just viņa dienasgrāmatā. Viņš strauji pieauga.
Viņš izmainījās.
Pēc negulētajām naktīm un nemitīgā darba es atgriezos mājās.
Pienākušas miera dienas, bet nespēju pie tām pierast.
Esmu noslēdzies.
Esmu ierāvies klusumā kā gliemezis savā čaulā.
Viņš redzētā nastu nēsāja sevī.
Šaubos, vai viņš daudz par to runāja.
Esam sasnieguši šī negatīva beigas.
Gživačevskis fotografēja savu līgavu
un uzņēma pašportretu.
Ja kāds jautā,
kas ir šis ugunsdzēsējs Gživačevskis, kurš bija geto?
Vienkāršākā atbilde, viņš ir liecinieks
dziļi eksistenciālā nozīmē,
ārkārtīgi eksistenciālā nozīmē.
Pusotru gadu pēc geto sacelšanās
nemiernieku vads mana vectēva Staņislava Gživačevska vadībā
no šejienes, Mokotovskas ielas 65 devās ieņemt gestapo štābu.
Tikmēr manu tēvu mobilizēja uz Varšavas sacelšanos.
Tā diena ir svarīgs pavērsiena punkts.
Es cenšos...
Iesim.
VARŠAVA, 1944. GADS
Mana mīļā Roma,
1944. gada 1. augustā
sakās Varšavas sacelšanās pret vāciešiem.
Tu tikmēr biji pie Labdarības māsām Volominā.
Mamma atnāca pie manis,
un mēs kopā caur pagrabiem aizgājām pie Gživačevskiem.
Vācieši iznīcināja pilsētu no zemes un gaisa.
1944. gada sacelšanās prasīja Varšavai 200 000 dzīvību,
neskaitāmus ievainotos,
un pārvērta 80 procentu ēku drupās.
1945. gada janvārī
beidzot atsāka virzīties padomju ofensīva.
Vācieši pazuda nakts laikā.
Kad ieradās padomju karavīri, mēs devāmies uz Volominu,
lai atrastu Labdarības māsas un uzzinātu, kas ar tevi noticis.
Tur mēs uzzinājām, ka tu esi evakuēta.
Es atgriezos. Es nonācu Varšavā.
Es nespēju atpazīt Varšavu. Tā bija pilnībā iznīcināta.
Pilnīgi un galīgi iznīcināta.
Man nebija ne jausmas, kur ir mani vecāki, vai viņi izdzīvojuši.
Nekā.
Es centos uzmeklēt vietu, kas man ir pazīstama.
Un viena no ēkām, kurā mēs dzīvojām
āriešu pusē, bija palikusi neskarta.
VARŠAVA, MOKOTOVSKAS IELA 65
Es iegāju tajā ēkā
un zvanīju pie visām durvīm, kur varēju.
Un nākamajā rītā es satiku savu tēvu.
Un mans tēvs tobrīd jau bija sazinājies ar manu māti.
Tā ka tas bija noslēgums
manai sāgai.
VARŠAVA, 1946. GADS, BIJUŠAIS GETO RAJONS
Ebreju centrālā vēstures komisija nolēma izmeklēt vācu noziegumus
pret Polijas ebrejiem.
Tāpēc komisija ievāca
visus drukātos, rakstiskos un citus materiālus.
Viņi arī ievāca tādus vēsturiskos dokumentus
kā fotogrāfijas.
Mēs zinām, ka 1946. gadā
viņi paņēma piecas jūsu tēva fotogrāfijas.
Tajā pašā gadā
publicēja Jozefa Kermiša "Varšavas geto sacelšanos".
Jozefs Kermišs bija holokausta pētniecības celmlauzis.
Viņš savā grāmatā iekļāva jūsu tēva fotogrāfijas.
Šīs ir pirmās paaudzes foto izdrukas.
Otrā pusē uz tām ir vērtīga informācija.
Šie apraksti ir ļoti detalizēti.
Mēs zinām, kur un kad tapa šī fotogrāfija.
Mēs pieļaujam, to zināja tikai pats fotogrāfijas autors.
- Diez vai tas ir... - Jūsu tēva rokraksts?
Tas ir interesanti.
Manuprāt, tas ir Hilarija Laksa rokraksts.
Varbūt viņš atnesa šīs fotogrāfijas 1946. gadā.
Visi pārdzīvoja karu.
Mani vecāki apprecējās 1946. gadā
un pārcēlās uz Gdaņsku.
Mans tēvs gribēja dzīvot Gdaņskā. Viņš gribēja būt jūrnieks.
Viņš absolvēja universitātes kuģniecības fakultāti
un pavadīja atlikušo mūžu darbos uz kuģiem.
Tikmēr Laksu ģimene 1951. gadā
pārcēlās uz ASV.
50. gadu beigās tēvs saņēma vēstuli no Hilarija,
lūdzot viņu nosūtīt fotogrāfijas,
kas uzņemtas Varšavas geto sacelšanās laikā.
Kad tēvu nosūtīja delegācijā
uz kuģu būvētavu Bilingemā, Ziemeļanglijā,
viņš droši vien nosūtīja tās 12 geto fotogrāfijas.
Manuprāt, viņš domāja, šādi tās drošāk nonāks ASV
un apies komunistu varasiestāzu cenzūru.
Mums bija padomju vara.
Jebkādi kontakti ar ASV bija aizdomīgi.
Pēc visiem šiem gadiem
Roma ir pēdēja lieciniece, kas piedzīvoja tos laikus.
Viņa ir vienīgā no šīs ģimenes.
Mīļā Roma,
gribu, lai šie foto paliek kā pierādījums nākamajām paaudzēm.
Es varētu kaut ko sarunāt ar "Life" vai "Post Magazine",
un pat kaut ko nopelnīt ar to, taču es nevēlos tādu naudu.
Šīs fotogrāfijas jāsaglabā pienācīgā vēstures arhīvā.
Lūdzu, dod man ziņu, kur tās vajadzētu nodot.
Šīs ir 12 fotogrāfiju kopijas,
ko saņēmām 1992. gadā
ASV Holokausta memoriālajā muzejā, Vašingtonā.
Pieļauju, pēc Hilarija Laksa nāves
viņa ģimene nolēma nodot šīs fotogrāfijas mums.
Mēs uzreiz tās uztvērām kā kaut ko ārkārtīgi unikālu.
Mēs šīs 12 fotogrāfijas uztvērām par oriģinālu,
jo tolaik tās bija vienīgās kopijas.
Tagad oriģināls ir negatīvs.
Un tajā ir 33 geto fotogrāfijas.
Vīrs vidū noteikti ir Hilarijs.
Sieviete pa labi
ar cepuri un kažokādas apkakli noteikti ir mamma.
Man šķiet, šīs jau ir no laika Ņujorkā.
Viņa uzskatīja Lešeku par brāli. Tā bija ģimene.
Vienlaikus, domāju, viņu vajāja dēmoni no izdzīvošanas laika.
Domāju, viņai bija PTSS.
Atceros, viņu hospitalizēja pēc iespējama pašnāvības mēģinājuma.
Šķita, tas bija saistīts ar senu pagātni.
Mana mīļā meitiņa,
ja šīm atmiņām ir kāda nozīme,
tad droši vien, lai saglabātu atmiņu par tiem bēdīgajiem laikiem
un atgādinātu tiem, kas dzimuši mierā un pārticībā,
kas tic mūsu civilizācijas vērtībām
par to, kas joprojām var notikt nākotnē,
ja viņi ļaus, ka pret viņiem izturas kā pret suņiem.
Redzi, es kaut kā esmu nonācis līdz savu atmiņu beigām.
Viss, kas notika pēc tam, jau ir saglabājies tavā atmiņā.
Es esmu Dorota Gživačevska. Lešeka meita.
- Ja gribat, varam runāt angliski. - Kā jūs gribat?
Viss albums ir jums.
ROMA LAKSA KAPLANA, HILARIJA LAKSA MEITA, 2024. GADS
Zbigņevs Lešeks Gživačevskis.
Šis ir Varšavas geto.
Geto sacelšanās.
- Es ļoti cenšos to neatcerēties. - Es zinu, zinu.
- Lešeks. - Atpazīstat Lešeku?
- Jā. - Atpazīstat viņu?
Lešeks un viņa ģimene ļāva
man un maniem vecākiem izdzīvot.
Skaista fotogrāfija.
- Un skaista māte. - Paldies.
Pieļauju, viņas vairs nav.
- Viņa nomira pirms 11 gadiem. - Man žēl.
- Atvainojiet, ja es... - Protams.
To es atceros.
Jā.
Es lielu daļu savas dzīves centos to visu aizmirst.
Man šī ir mana ģimene.
Šī ir mana vēsture.
Es zinu, ka visi šie cilvēki ir miruši.
Mums tas ir jāatceras. Tā ir daļa no vēstures.
Ne tikai daļa no ebrejiem.
Ja to neatcerēsimies, tas notiks atkal.
Mums tas ir jāatceras. Jāatceras sava vēsture.
Man pietiek.
Katrai ģimenei ir vēsture, un jūs esat mana vēsture.
Tā nav tikai mana vēsture,
bet arī jūsu...
Polijas vēsture.
Daļēji Amerikas vēsture, jo mēs esam šeit,
un daļēji šī dēļ.
ROMA, VIŅAS VECĀKI UN HALINA IZDZĪVOJA HOLOKAUSTĀ
UN EMIGRĒJA UZ ASV.
LEŠEKS PIEPILDĪJA SAPNI UN VISU ATLIKUŠO MŪŽU
BIJA SAISTĪTS AR JŪRU.
DRAUGI VIŅU ATCERAS KĀ JŪRNIEKU UN FOTOGRĀFU-AMATIERI.
LEŠEKA DĒLS MACEJS BIJA AKTĪVISTS DEMOKRĀTISKAJĀ OPOZĪCIJĀ
UN "SOLIDARITĀTĒ", KUSTĪBĀ, KAS IZMAINĪJA POLIJAS VĒSTURI.
Tulkoja: Andris Bullis Iyuno