Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Nu går vi vidare till Polen-
- och en upptäckt som är en inblick på en avgörande del av Förintelsen.
Det här är dokument av stort historiskt värde-
som såg dagens ljus efter 80 år.
Det här är ett negativ, det enda i världen-
- från upproret i Warszawas getto, från insidan.
Bilder som visar det obeskrivliga.
Fragment av liv, fångade på 33 fotografier.
Dessa foton togs av Grzywaczewski, en 23-årig polsk brandman.
Upproret i Warszawas getto var judarnas väpnade motstånd-
mot nazistregimen under Förintelsen.
Historiker anser att fotona är värdefulla.
De är de enda kända bilderna från gettoupproret-
- som inte har fotades som nazistpropaganda.
NYA FOTON FRÅN GETTOT HITTAS I FAMILJEALBUM
FÖRLORADE FOTON FRÅN WARSZAWA AV JUDARNAS SISTA STRID
Och dokumentationen som finns där-
- ger en känsla av vad en vanlig person skulle ha sett.
Och hur den vanliga personen förevigade alla otroliga saker-
som hände i april 1943.
Större delen av mitt liv försökte jag glömma allt det här.
33 PHOTOS FROM THE GHETTO
Min kära dotter...
Med risk för sitt eget liv lyckades Leszek ta flera foton.
Jag kontaktade honom för 10 år sedan och bad att få dem.
Jag fick några foton och har behållit dem tills nu.
De här fotona berättar vår historia också.
Negativen har Leszek behållit.
De här fotona har aldrig publicerats förut.
Jag sparade dem så länge med flit. Jag ville inte publicera dem-
- förrän världen börjar glömma bort de här sakerna.
Jag vet inte om tiden är inne än, men min egen tid går.
På den tiden såg lägenheten lite annorlunda ut.
Vi går direkt till pappas rum.
När vi rensade här efter hans död-
- märkte vi att de här brädorna rörde sig.
I det här dolda facket hittade vi pappas dagböcker.
Min syster och jag visste inte att dagböckerna fanns.
Pappa berättade aldrig om dem.
De här tiderna är ovanligt intressanta.
Jag valde ett bra år att börja skriva dagbok.
Jag deltog i en massiv demonstration.
Atmosfären var ljummen. Det fanns ingen särskild entusiasm.
Talen var stereotypiska.
Nationalisterna skrek: "Ner med judarna."
Jag skrek tills jag blev hes.
Men det spelar ingen roll nu. Jag har slutprov i övermorgon.
På väg hem från skolan sa en vän:
"Kriget kommer garanterat. Jag tänker inte ens plugga."
På fredagsmorgonen den 1 september hörde jag:
"Flyglarm, stäng fönstren!"
Det väckte mig.
Jag såg de första tyska planen flyga över Warszawa.
Vi stannade hemma i dag.
Tyskarna samlar ihop folk för tvångsarbete.
Flera SS-patruller har dykt upp.
De stoppar och kontrollerar alla de stöter på.
De som är anställda i tyska företag släpps.
De som åker fast samlas ihop och körs iväg.
Sen lastas de på ett tåg.
Två av mina vänner åkte fast.
Bara judarna har det värre än vi.
Överlevare från Shoah Visual History Foundation.
Jag heter Dina Cohen.
I dag är det den 7 november 1996.
Jag intervjuar Romana Kaplan, född Laks-
i Chevy Chase, Maryland, USA.
Intervjun blir på engelska.
När är du född?
Jag föddes i Warszawa i Polen.
Kan du beskriva din familj?
Min far var kemiingenjör.
Han hade ett prestigefyllt jobb-
- på en fabrik som producerade tvålar, parfymer och ljus.
Min kära Roma...
Du bad mig skriva om det förflutna.
Om vad vi fick utstå under den ökända tiden-
som du är för ung för att minnas.
Jag ska försöka skriva ett brev, men jag vet inte om jag orkar.
Vår värld rasade samman.
Bara för att vi var judar sågs vi som en "fara" för tyskarna.
Vi var lägre stående människor, en ras som skulle utrotas.
Vi tvingades bära armbindlar med Davidsstjärnan.
Alla judiska företag beslagtogs av tyskarna-
liksom bankkonton och insättningar.
För att isolera oss från resten av befolkningen-
- etablerades Warszawa-gettot under hösten 1940.
Vi stängdes in av en mur.
Alla Warszawas judar utanför gettot flyttades dit.
Men gettot gjordes mindre.
Vi tvingades flytta och lämna kvar de flesta av våra ägodelar.
Snart bodde det en halv miljon människor i gettot.
Fattigdomen bland dem blev värre för varje dag.
Jag minns en docka.
En stor docka som jag hade fått av min fars chef.
Jag kallade henne Krystyna.
Jag minns att min mor sydde in några av sina smycken-
inuti dockan.
Pengarna är slut.
Betalt arbete finns inte.
Alla försöker få ett låtsasjobb.
Jag träffade min före detta klasskamrat.
Han jobbar som brandvakt på träningsavdelningen.
Med hans hjälp kommer jag in där.
Jag åkte till Żoliborz.
När larmet ringde tog brandmännen på sig sina uniformer.
De satte på sig bälten och hjälmar och radade upp sig för tjänstgöring.
Min mamma bodde på gatan bredvid den här skolan.
Min pappa gillade att ta bilder på henne.
Hon var hans främsta fotoobjekt under hela livet.
Jag gillar verkligen Marysia. Hon har välsvarvade ben.
Hon är livlig och varmhjärtad.
Det är tydligt att hon gillar mig också.
Marysia har en kamera.
Jag köpte en filmrulle.
Det tog en timme att sätta in den.
Jag var tvungen att göra det under en filt.
Det blev fel, och jag förstörde en del av filmen.
Jag lyckades få tag på en fotoförstorare.
Efter några misslyckade försök började jag skapa bra bilder.
Den här färdigheten kan vara användbar i framtiden.
Jag hoppas att något spännande sker så jag kan visa vad jag går för.
Larm!
Vi skyndar genom gettot i en tungt lastad brandbil.
Jag fick en plats på en stege vid fönstret på tredje våningen.
Jag väntade på vattnet och klättrade in.
Det blev helt mörkt.
Tjock rök och ånga slukade mig.
Jag började hosta och gråta.
Jag kunde inte andas.
Mina ben blev till gummi.
Jag hörde: "Ut!"
Så jag hoppade ut genom fönstret.
Strax efter det kollapsade platsen där jag hade jobbat.
Jag pratade lite med judarna.
De lever i extrem misär.
Jag fick känslan att de är dömda till utrotning.
Kaddish.
För mig var det mest skrämmande.
För jag hörde det om och om igen.
Och jag hade inget sätt...
...att få veta vad det betydde.
När jag ser tillbaka verkar det som att tyskarna först trodde-
- att judarna i gettot skulle döda varandra som råttor.
Eller fort dö av hunger och sjukdomar.
Tyfus spred sig snabbt och dödssiffran var förödande.
I juli 1942 hade 100 000 personer dött.
Jag fick tillstånd att lämna gettot till den så kallade "ariska sidan".
Jag drev en fabrik som gjorde tvålar, parfymer och ljus.
Jag var en lånad slav.
Till förorten Praga och tillbaka var det 20 kilometer.
Polacken Adamczewski-
- var beroende av att min far drev fabriken.
Så det faktumet att min far hade ett jobb på den ariska sidan-
- är varför vi överlevde så bra som vi gjorde.
Han kunde alltid ta med mat till oss.
Mina föräldrar tog hand om en ung kvinna-
- som vid det laget var runt 20 år, som hette Halina.
Hon var en väldigt vacker kvinna.
Jag tror att de här bilderna är de äldsta.
Vi är väl säkra på att det är mamma?
Ja.
Som jag minns det var mamma en glamorös dam.
Hon var full av liv och brydde sig om sitt yttre.
Även hur hon förde sig.
Hon pratade inte mycket om kriget.
Hon bar på en smärta.
Hon ville inte berätta allt som hände eller hur händelseförloppet var.
Hela hennes familj, förutom brodern i Palestina, var borta.
- Borta. - Och hon visste att de var borta.
Så hon var föräldralös och letade efter en ny familj.
Och den familjen var Hilary och Janina Laks.
Hon kunde inte vara ensam.
Med tiden organiserade folket sig i gettot.
De främsta smuggelvarorna var mat, olika varor och råmaterial-
- till gettots många verkstäder och fabriker.
Det gjorde att vissa kunde tjäna lite pengar.
Svälten minskade och tyfusepidemin försvann nästan.
Jag fick höra om min fars fotografier av min dotter Marianna.
På en fest-
- hade en bekant, en historiker, kommit fram till henne.
Han frågade om hon var släkt med Leszek Grzywaczewski.
Hon sa: "Det är min farfar."
Han sa: "Vet du att hans foton finns på Förintelsemuseet i Washington?"
Sen ringde hon mig och sa:
"Pappa, visste du att farfar tog bilder?"
Jag visste ju att han hade tagit många bilder.
Men just från gettoupproret? Det visste jag inte.
När årsdagen av gettoupproret närmade sig-
- uppmanade POLIN-museet mig att hitta fler föremål.
Zuzanna Schnepf ringde och frågade: "Kanske finns det fler foton?"
Så vi började leta efter min fars foton igen.
Vissa fanns hos mig, andra hos min syster.
Det fanns foton och negativ.
Jag kunde inte förmå mig att gå igenom dem.
Antingen var min syn för svag-
- eller så orkade jag bara inte kolla varenda bildruta.
Hur ser man ens nåt på negativen?
Jag bad Maciek om hjälp. Han sa: "Visst, jag gör det."
Jag gjorde åtminstone allt i ordning. Jag la allt i lådorna.
Det här är nog bilder...
Jag tror att det är bilder på mig som barn.
När jag rullade ihop filmrullen rörde jag på handen.
Man kunde se judar ledas till uppsamlingsplatserna.
Jag tittade på det igen.
Jag såg alla bilder jag kände till och några nya.
Jag sa till Bożena, till min fru:
"Jag hittade den. Den är här."
Pappa är död sedan 30 år.
Men här känns det som om han kommer till liv igen för mig.
Jag trodde inte att negativet existerade.
Det var en otrolig känsla.
Att röra vid nåt som inte hade rätt att överleva.
Ingen trodde att det kunde överleva.
Sånt är sällsynt för forskare. En dörr öppnas till det förflutna.
Jag visste att det här var de enda bilderna vi kände till-
- från Warszawa-gettot under upproret-
som inte fotades av nazisterna.
Fotografier från Förintelsen är märkliga-
- eftersom vi ofta inte vet vad vi ser i början.
Bara genom att känna till historien inser vi vad som ligger bakom bilden.
- Vi kan se den nervösa dragningen. - De är suddiga.
Perforeringen är mest skadad här.
Nära just de bilderna som dokumenterar Förintelsen-
och som togs i hemlighet.
Filmen kan ha spolats fram grovt-
medan hans hand skakade av känslor.
Det visar det stora värdet av själva materialet.
Inte bara bilderna.
Även själva filmremsan bär på en känslomässig historia.
WARSZAWA-GETTOT
Jag minns att min farfar bodde med oss.
Och jag minns att jag kom hem en dag-
och att farfar var borta.
Han fångades helt enkelt i en sån där "łapanka".
Det betyder...
...att man fångades ute på gatan.
Min kära dotter...
Den 22 juli 1942-
- började tyskarna likvidera Warszawa-gettot.
Det kallades "deportation till öst".
Det är vad tyskarna sa till judarna.
Att de skulle omflyttas till en bättre plats.
Varje judisk person har rätt-
att ta med sig 15 kilo bagage.
Alla värdesaker, såsom pengar, smycken, guld, kan tas med.
Ta med mat för tre dagar.
Gettot omringades av lettiska och ukrainska trupper.
De trupperna samlade ihop tusentals judar varje dag-
- och tog dem till en så kallad Umschlagplatz.
På den tiden kände ingen till dödslägren.
Vi hörde talas om Treblinka först långt senare.
Mot slutet av perioden-
- var gaskamrarna så effektiva att de dödade 5 000 personer per dag.
Tyskarna är ju kända för sin organisationsförmåga.
Min far brukade ta med min mor på båtturer i Warszawa.
När tyskarna började tömma gettot-
och deportera folk till dödsläger...
...så seglade han med Marysia på floden Wisła.
Sånt var livet. Livet gick ju vidare.
Luft, sol, skimrande vatten, tystnad och frid.
Som om det inte finns nåt krig alls.
Marysia och jag solade hela eftermiddagen.
Händelsernas förlopp tvingar oss mot en oundviklig sak:
Äktenskap.
Jag köpte en filmrulle och vi tog många bilder.
Jag glömmer aldrig solnedgången och hur Warszawa fördunklades.
Ingen vet vad som händer med oss.
Det ryktas att alla kanske måste dela judarnas öde.
Jag minns att många människor-
föstes in på ett torg.
Tyskarna tvingade oss att gå runt.
De valde ut vissa ur folkmassan.
Jag minns också mina föräldrars vänner.
De hade en dotter i min ålder.
Barnet valdes ut.
Så mina föräldrar försökte gömma mig under regnrockarna mellan dem.
Vissa judar deporteras inte. Just nu gäller det bara dem-
som arbetar på tyska militärfabriker.
Vi lyckades komma till en sån fabrik, som styrdes av tysken Schultz.
Min far lyckades ordna ett jobb åt min mor i gettot.
Hon sydde tyska uniformer.
De hoppades att det skulle hålla min mor trygg.
Jag fick sitta i en tunna bredvid min mor.
För en femåring var det inte särskilt kul.
Schultz lät mig fortsätta jobba åt Adamczewski på den ariska sidan.
Med hjälp av min kollega, herr Miśkiewicz-
- smugglades du ut från gettot till den ariska sidan.
Det fanns arbetsgrupper som gick till den ariska sidan.
Min far mutade grindvakterna-
- så att jag kunde gå ut ihop med folkmassan.
Han var förstås hemskt orolig.
Om tyskarna hade sett mig hade det varit slutet.
Så han gick väldigt nära gruppen som var på väg ut.
Då blev en av...
Då blev en av soldaterna misstänksam-
- eftersom min far höll sig nära den ariska sidan.
Han drog iväg honom och slog honom.
Min far förlorade ett öga.
Och jag ville springa till min far.
Men han gjorde det väldigt tydligt att han ville att jag skulle gå.
Och det gjorde jag.
Det skedde precis i rättan tid.
Alla Schultzs arbetare hade blivit utvalda.
I 48 timmar hölls vi fångna som boskap innan slakten.
Hälften deporterades direkt till gaskamrarna i Treblinka.
Alla barn och de flesta av kvinnorna försvann.
På två månader dödade tyskarna 300 000 människor.
Generalguvernören beordrar att judar som lämnar sitt område-
ska straffas med döden.
De som skyddar judar kommer att få samma straff.
På den ariska sidan möttes jag-
av frun till min fars kollega.
Jag innebar en fara för dem som skulle gömma mig-
- eftersom jag var ett så uppenbart judiskt barn.
Jag tror inte att jag stannade mer än några dagar på samma plats.
Det är i alla fall vad jag minns.
Sen hamnade jag hos Välgörenhetssystrarna.
Jag var rädd.
Det var nog då som jag insåg-
att om jag hittades så skulle jag dö.
Det har skett förändringar hemma.
Pappa sover på en soffa som är både kort och smal.
Mamma är utmattad. Hennes hjärta gör ont. Hon är orolig.
Hon blundar för säkerhetsfrågor.
Men hon är vårt hems moraliska stöttepelare-
- i varje ögonblick av tvivel och förtvivlan.
Plötsligt och oväntat flyttade två kvinnor in.
Halina Bielawska och Janina.
De blev tvångsförflyttade. De har ingenstans att ta vägen.
Så de bodde hos oss.
En av kvinnorna var Halina Hirszbajn.
Hon använde även namnet Bielawska.
- Hirszbajn Halina? - Ja.
- Föddes hon 1920? - Ja, precis som min far.
Bielawska.
Adress efter kriget: Wilcza-gatan 8:16.
Det är nära Mokotowska-gatan, där min far bodde.
Där gömde de sig och hjälpte varandra.
Den andra personen var Janina Laks.
Wilcza-gatan 8:16.
Adressen är densamma.
Min mor smugglades ut ur gettot.
En familj tog hand om henne.
Hon bodde där under hela kriget.
De hette Grzywaczewski.
De ville inte ha mig där, för jag utgjorde en fara.
Dessutom var de väldigt aktiva i Armia Krajowa.
Jag vet att när mamma lämnade gettot-
- hamnade hon snabbt hos paret Grzywaczewski.
Jag tror att det var planen.
Jag tror inte att det var en slump.
Jag är rätt säker på att jag har ett armband i ett bankfack.
Armbandet kan ha varit en del av hennes smycken.
- Hon köpte sig fri. - Det var det jag sa.
Jag vet det, för hon berättade det för mig.
Hennes familj gjorde falska smycken.
De var väldigt små guldtackor.
De hade en ovanlig form.
Bryt av en bit och använd den för att överleva.
Jag ser var man kan ta bort en länk från det här armbandet-
och förvandla det till pengar.
Jag undrar vem som hjälpte mamma att byta identitet.
Det var nog inte familjen Laks.
- Det måste vara Grzywaczewski. - Jag har ingen aning.
Jag skulle tro att de var inblandade i det.
Hur familjen Laks och Halina hamnade-
- i Grzywaczewskis lägenhet är ett mysterium.
Var träffades de?
Jag tror att de kände varandra före kriget, men det är en gissning.
Kan du komma hit?
Det här är registreringskort med överlevare.
Man tror att ungefär 10 procent-
- av judarna som bodde i Polen under kriget överlevde.
- Bara 300 000 av 3 miljoner? - Ja.
Det här är Halina Hirszbajn, alltså Pelagia Bielawska.
Det stod Pelagia i de falska dokument som visade sig behövas.
Det var tydligen en gång som SS-officerare gick in-
- i lägenheten på Wilcza-gatan.
Vi hade förstås dokument som styrkte att vi var ariska.
Fru Grzywaczewski hittade en plats åt min mor.
Jag kunde inte stanna hos Välgörenhetssystrarna.
När jag bodde med min mor måste nån ha sett henne.
Jag minns att det var natt.
En av de mest skrämmande sakerna för mig än i dag-
är att höra fotsteg.
Folk som går uppför en trappa.
Min mamma öppnade dörren och det stod tre män där.
Två i SS-uniformer och en utan.
Angivaren satt på min säng-
och pratade judiska med mig.
Vad heter du, min lilla vän?
Det var inte ett språk jag förstod.
Jag tittade upp och sa, helt oskyldigt:
"Jag är ledsen, men jag förstår inte tyska."
Då gav sig SS av.
En otrevlig incident.
Man letade hos Halina och Janina.
Pengar bytte ägare, men faran tog aldrig slut.
Lägenheten hade upptäckts.
Jag avslutade min officersträning och placerades i IV-enheten.
Jag sitter nu i mitt rum i kasernen.
I våra nya ID-kort har vi alla en grad.
Min är Löschmeister, alltså korpral.
Översten höll ett tal för oss.
Vi ska återuppliva andan hos Warszawas brandkår-
- och göra den till en disciplinerad, militärliknande organisation.
Det finns en hemlig organisation inom brandkåren som heter Skała.
Kommendantens son försöker rekrytera mig.
Chłodna-gatan och Mirowskis kaserner-
- där den fjärde vaktstyrkan fanns-
låg precis emellan två delar av gettot.
Brandmännen i Skałas motståndsrörelse-
- hjälpte den judiska befolkningen så gott de kunde.
Det fanns järnvägsspår här.
Nånstans fanns ett manhål till ett avlopp.
Genom det fick judarna fick hjälp.
Innan upproret fick de vapen och ammunition.
Min kära dotter...
Bara cirka 40 000 judar fanns kvar i gettot.
Jag gav mig av i sista stund och gömde mig hos Miśkiewicz.
Kort efter det, på den 19 april 1943-
- började getto-upproret i Warszawa.
Några män och kvinnor, dåligt beväpnade-
- stod emot stridsvagnar och kulsprutor i nästan en månad-
- utan minsta hopp om att rädda sina egna liv.
För judarna började det kvällen före påsken.
Det här var kvällen för seder.
Kvällen då judarna firar utvandringen från Egypten.
Därför handlar påsken om frihet.
Här var judarna inte bara fångna.
De stod inför en nära förestående död.
Tyskarna hade samlats runt gettots murar.
Trupperna var där. De backades upp av ukrainska trupper.
Tågen stod på stationen, redo att deportera judarna.
Och det var då judarna valde att göra uppror.
Den första dagen var uppiggande. Det var spännande.
Tyskarna retirerade från gettot.
Övermänniskor. Jättar. De med hela Tysklands makt.
Och vad gjorde den lilla gruppen av unga judar?
De tvingade dem att retirera.
De var modiga. De var innovativa.
De använde molotov-cocktails.
De använde handeldvapen. De hade ett par andra vapen.
Och de hade en sak som tyskarna inte hade förutsett.
De var villiga att kämpa ända in i döden.
De hade inget val.
De skulle ju ändå dö, på ett eller annat sätt.
Och folk som kämpar för sina liv-
och för sitt samhälle...
De är villiga att göra allt för att bevara det.
Gettot låg bakom murar under upproret.
Nästan ingen polack kunde komma in.
Ändå finns här hemliga fotografier.
De togs inifrån.
Det är en filmrulle i litet format med halvrutor.
Man ser att perforeringen är trasig.
- På ena sidan. - Vilken kamera tog bilderna?
Jag tänker på Kochmann-kameran "Korelle K" från 1932.
GRZEGORZ KWOLEK FOTOGRAF
Kassetten är på ena sidan med bara en spole på den andra.
Om det var en kombinerad kassett-
- skulle det ge motstånd när man flyttade fram filmen.
Kugghjulet skulle då skada perforeringen-
- och hindra filmen från att flyttas fram 20 millimeter.
Man var tvungen att göra en svart bild-
- för att flytta fram filmen tillräckligt långt.
Så att bildrutorna inte överlappar.
Men om man fotar i det fördolda-
kan det orsaka överlappande bildrutor.
Den är så liten att den är lätt att gömma.
Den får ju plats i fickan.
En månad har gått, tung av hemska händelser-
- som kan lämna djupa spår i unga människors sinnen.
Jag fick ett samtal från enheten om att komma dit omedelbart.
Marysia är arg på mig. Jag for till gettot, inte till henne.
Det som händer i gettot är ett rent helvete.
Mina kollegor pratar om judarnas kämpaglöd.
Om kämpaglöden hos hela det judiska folket.
Tyskarna lider stora förluster.
De tvingas ta gettot hus för hus.
De skonar inga fångar.
Fullskaliga strider rasar.
Jag bodde i ett område som vi tvingades bort från-
när gettot skapades.
På ett sätt överlappar skapandet av gettot-
och mitt öde.
Barndomsbilderna finns fortfarande i mitt sinne.
Det här fotot togs av Leszek.
Här var ingången till gettot från Nalewki-gatan.
Här är den brinnande byggnaden. Jag har markerat den på kartan.
Det här fotot togs härifrån-
och visar det här området.
De här fotona togs först.
Det antyder att filmen var menad-
att dokumentera historia.
Förmodligen finns det en tysk soldat här.
Han ser till att byggnaderna brinner ner helt.
Tyskarna bränner ner hela byggnader för att besegra judarna.
Vi får inte släcka bränderna.
Vi får bara säkra fabriker som tillverkar saker åt tyskarna-
- och hindra att bränderna sprider sig till andra delar av Warszawa.
Efter två nätter hade jag fått nog.
Jag var så utmattad att jag satte mig på träplankorna.
Under 10 dagar i tjänst klädde jag inte ens av mig på kvällen.
Vi var ständigt mitt i elden.
Det brukar gå till så här:
Tyskarna berättar vilka gator som ska brinna i dag.
Vilka husnummer.
Vi blir tillsagda att skydda vissa adresser.
WARSZAWA LESZNO-GATAN 80/82
På den här bilden är min far med.
Det här är pappa.
Det är något udda som jag inte kan förklara helt.
En tysk soldat poserar här och tittar ju in i kameran.
Något måste ha hänt där.
Det var en gråzon.
Det var förbjudet att ta bilder.
Men ibland blundade tyskarna för det.
Grzywaczewskis roll som fotograf är avgörande.
Han har två roller.
Han är en kille med en kamera-
- som får ta bilder med en Wehrmacht-korpral.
Men han är även en spion-
som smugglar ut bilder.
Det viktiga på det här fotot är de här fönstren.
Men även byggnaden-
på andra sidan gatan.
I stadsarkivet hittade jag ett foto av huset-
som togs före kriget.
Man ser samma lister här.
Det är samma fönsterhöjd.
Kurvan på spårvagnsspåren är tydligt markerad här.
Det här fotot togs alltså från den andra byggnadens hörn.
Det här visar situationen 1944.
Hela gettot är förstört.
Men sjukhusbyggnaderna överlevde.
WARSZAWA SANKT ZOFIAS SJUKHUS
God morgon.
Det var här han tog de fotona.
Han tar en serie foton.
Hur många är det? Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju...
Åtta foton som är i exakt den här ordningen.
Det vet vi för att vi har negativen.
Vi har en historia.
Det här är hemliga foton. Ingen tysk får veta om dem.
Man kan se personernas ansikten.
Små barn går där.
Hur kan det kännas att veta...
...att det inte finns nån återvändo?
Det är svårt att föreställa sig, men man ser det i fotona.
Ta en titt.
Lastbilen och fönstren möts här.
Så här är det.
Man ser att kvinnan går.
Hon vänder sig om.
I den andra bilden kan man se kanten av hennes armbåge.
Det kopplar ihop de två bilderna.
Och här...
Här...
Spårvägen kopplas ihop mer eller mindre på det här sättet.
Vi har skapat en konstgjord bild från fyra foton.
För mig är det ett farväl till dem som går inför Grzywaczewskis blick.
De passerar förbi och försvinner.
Judarna som drevs bort av bränderna förs till uppsamlingsplatsen.
En så kallad Umschlagplatz.
Sårade och sjuka avrättas på plats.
Ingen får räddas.
Sen förs judarna till en järnväg.
De körs iväg till en okänd destination.
Ett tåg, troligen knuffat av ett lok, anländer till Umschlagplatz.
När tåget var framme, tvingades folk upp på plattformen.
De lastades in i vagnarna-
och tåget åkte genast iväg.
Dödstågen åkte österut, ända till Treblinka.
Leszek är tillbaka från sitt uppdrag. Han har filmrullen i kameran.
Han tar en promenad med Marysia. Hans fästmö, alltså min mamma.
Ett vackert foto av mina föräldrar. Det är rörande.
Här är min mamma och min pappas syster.
Jag vet inte vem den tredje damen är. Troligen en väninna.
Faster Danusia, min pappas syster.
Se på kontrasten mellan deras liv.
Det är vår, för det är april.
Jämfört med förstörelsen av gettot.
Och mina föräldrar.
Det här är ett bra exempel-
- på hur Warszawa delades upp i två världar.
De är sammanlänkade topografiskt.
Men de var ändå ljusår ifrån varandra.
WARSZAWA MOKOTOWSKA-GATAN 65
God morgon. Jag heter Maciej Grzywaczewski.
Min pappa bodde här under kriget.
Det fanns ett stort vardagsrum här.
Och det här var gången till köket.
Det fanns ett badrum här.
Jag knackar.
Filmrullen framkallades i just det här rummet.
Härifrån når man trappan.
Det fanns en halv våning här.
Där gömde sig lilla Roma.
En kort tid bodde jag på den där lilla vinden.
Den låg ovanför köket.
Jag kunde inte röra mig.
Jag var tvungen att vara väldigt tyst.
Två tyskar bodde här tillfälligt.
En kom på morgonen, satte sig i köket-
drack kaffe och läste tidningen.
Roma gömde sig i det lilla utrymmet och måste vara väldigt tyst.
Jag tror att jag hade börjat läsa då.
Jag kunde sitta och läsa en längre tid-
utan att föra oväsen.
Det räddade verkligen mitt liv.
För om nån visste-
- att familjen Grzywaczewski räddade judar...
Då skulle familjen ha dödats.
När vi återvände till gettot fick jag veta att brandmännen bar ut-
- resväskor fulla med kläder, täcken och prydnadsföremål.
De säger att det inte är stöld. Ägarna finns ju inte mer.
Men tyskarna ser det officiellt som plundring.
De tvingar oss att kämpa emot detta.
Så vi satte snabbt stopp för det.
I förgrunden har vi tre brandmän.
Men längre bort i bakgrunden-
- finns en tysk soldat som också tar en bild.
Grzywaczewski visar en situation-
- som var ganska vanlig under Förintelsen.
Tyskar som fotograferar sina brott.
Det här är Nowolipie-gatan i riktning mot Smocza.
Det här är foton från Stroop-rapporten.
Här är Stroop. Det är general Jürgen Stroop.
JÜRGEN STROOPS RAPPORT
Jag har förbjudit kameror under aktioner i gettot.
Men general Krüger gav order om att skapa en rapport-
som skulle inkludera foton.
Allt måste göras väldigt snabbt.
Jag misstänker att SS tog de här bilderna.
Rapporten hette: "Inga judiska bostadsområden kvar i Warszawa".
Den är till Heinrich Himmler, till Krüger och för mig själv.
Det blir värdefullt för historien och för Führern.
För framtida forskare i Tredje riket.
För nationalistiska poeter och författare.
Framför allt som dokumentation över våra ansträngningar.
Allt som den nordiska rasen och tyskarna gör-
- för att bli av med judarna i Europa och i hela världen.
Nästan varje dag ser vi SS-generalen Jürgen Stroop-
som leder hela operationen.
I stället för att bekämpa bränder tvingas vi se gettot brinna.
I stället för att rädda folk ser vi hjälplöst på när de lider.
Vi övervakas ständigt av den tyska polisen och SS.
Minsta försök att hjälpa någon får ödesdigra konsekvenser för oss.
Leszek tog bilden härifrån.
Grzywaczewski tar en risk genom att ta bilden.
Han står bakom brandmännen.
Brandmannen som står närmast kameran-
tittar helt klart på byggnaden.
Men den andre brandmannen vänder bort huvudet.
De får inte avslöja sina känslor.
För nazisterna är läget toppen.
"Det är så det ska vara!"
"Judarna borde hoppa, för de är inte människor."
Men brandmännen känner tvärtom inombords.
Judarna som gömde sig-
- är nu fångade i byggnaderna, och grillas levande.
Hela grupper, avskurna av lågorna, flyr till de övre våningarna.
När elden når dem-
- försöker de fly genom att hoppa från balkonger.
En hel familj hoppade ut från ett fönster och dog omedelbart.
De hade ingen väg ut.
Vi fick inte hjälpa dem, trots att vi hade medlen.
Det ser ut som exakt samma ställe.
Samma byggnad.
Man kan se det på fönstren.
Och de här balkongerna...
Det här är samma byggnad som min far fotograferade.
Så tyskarna och min far tog bilder på samma plats.
Och det här också.
Av balkongen att döma kan det vara samma byggnad.
På båda bilderna kan man se strömkabeln till spårvagnen.
Balkongen på tredje våningen har samma hörnstolpar.
På det tyska fotot är fönstret till vänster öppet-
och det till höger är stängt.
På min fars foto är det likadant.
Det var kanske det fotot som han inte kunde förmå sig att ta.
Efter det fotot gick Leszek hit.
Det var här tragedin ägde rum.
Detta var bara en liten olycka.
Men flera människor samlades.
En normal mänsklig reaktion.
Det gör de andras tragedi än mer uppenbar.
Där fanns det ingen.
Det fanns ingen som kunde hjälpa dem.
Det fanns ingen sådan möjlighet.
Inte för att ingen ville, utan för att ingen kunde.
De här två fotona berättar hela historien.
Tyskarna samlas på den här platsen-
nära kropparna efter de som hoppade.
Det är uppenbart för mig.
Men om man tittar väldigt noga-
kan man se en person här.
Bara hans huvud och axel.
Det är troligen judar som kommer ut ur en bunker-
eller kommer ut genom porten.
De här två situationerna är lika.
På ena sidan-
- ligger kropparna efter dem som hoppade ut från fönstret.
På andra sidan kommer levande judar ut.
Men snart är de också döda.
Under ruinerna efter de utbrända byggnaderna-
finns det fortfarande judar i källarna.
Synen av dessa människor som släpas ut därifrån-
kommer att hemsöka mig för alltid.
De har inte människoansikten. De liknar djur, med en yr, tom blick.
Deras ögon kisar mot solljuset.
De hade tillbringat veckor i mörkret i källaren.
Svaga av hunger och skräck rör sig deras smutsiga och slitna kroppar.
De avrättas i mängder.
De levande kollapsar över liken av de redan dödade.
Gettot är nu nedbränt till grunden och liknar ett stort hav av spillror.
En död stad.
Som om den drabbats av en enorm katastrof.
Den katastrofen är kriget.
Det han såg i gettot berörde honom djupt.
Man kan känna det i hans dagbok. Han mognade snabbt.
Han förändrades.
Efter många sömnlösa nätter och hårt arbete, återvände jag hem.
Lugnets dagar har kommit, men jag kan inte vänja mig vid dem.
Jag har blivit tillbakadragen.
Jag har dragit mig in i tystnaden, som en snigel i sitt skal.
Inom sig bar han bördan av det han hade sett.
Han pratade nog inte om det.
Vi har nått slutet på filmrullen.
Grzywaczewski fotograferar sin fästmö-
och tar ett självporträtt.
Ifall någon undrar:
"Vem var brandmannen Grzywaczewski som var där i gettot?"
Det korta svaret är att han är ett vittne.
I en djupt existentiell bemärkelse.
I en djup existentiell mening.
Ett och ett halvt år efter gettoupproret-
- ledde min farfar Stanisław en grupp rebeller-
- från den här lägenheten för att återta Gestapos högkvarter.
Under Warszawa-upproret är min pappa i tjänst som brandman.
Den dagen är en viktig vändpunkt.
Jag försöker...
Nu går vi.
Min kära Roma...
Den 1 augusti 1944-
- bröt Warszawa-upproret mot tyskarna ut.
Då var du i Wołomin hos Välgörenhetssystrarna.
Mamma lyckades komma till mig.
Vi gick genom flera källare för att komma till Grzywaczewski.
Tyskarna förstörde staden på land och i luften.
Upproret kostade Warszawa omkring 200 000 liv.
Oräkneliga blev skadade.
Runt 80 procent av alla hus förvandlades till spillror.
I januari 1945-
- återtogs äntligen den sovjetiska offensiven.
Tyskarna försvann under en enda natt.
När de sovjetiska trupperna kom gick genast vi till Wołomin-
- för att hitta Välgörenhetssystrarna och få veta vad som hade hänt dig.
Där fick vi veta att du hade evakuerats.
Jag kom tillbaka. Jag befann mig i Warszawa.
Jag kände inte igen Warszawa alls. Det var helt förstört.
Helt och hållet förstört.
Jag visste om mina föräldrar levde eller var de kunde vara.
Ingenting.
Så jag försökte leta efter en plats som var bekant för mig.
Otroligt nog var en av byggnaderna som vi hade bott i-
- på den ariska sidan, fortfarande intakt.
WARSZAWA MOKOTOWSKA-GATAN 65
Så jag gick in i byggnaden.
Jag ringde på hos alla, så gott jag kunde.
Nästa morgon mötte jag min far.
Min far hade redan kontaktat min mor.
Så det var slutet-
på min saga.
WARSZAWA, 1946 DET FÖRE DETTA GETTOT
Den judiska kommissionen började utreda tyskarnas brott-
mot Polens judiska befolkning.
Det var därför man samlade in material.
Tryckta källor, handskrivna papper och annat material.
De samlade också in dokument-
som till exempel fotografier.
Vi vet att redan 1946-
hade de fem foton tagna av din far.
Redan det året, alltså 1946-
- publicerades Joseph Kermishs bok "Gettoupproret i Warszawa".
Joseph Kermish var en pionjär inom forskning om Förintelsen.
Och han inkluderade din fars foton i sin bok.
Det här är första generationens exemplar.
De har värdefulla detaljer på baksidan.
Beskrivningarna är väldigt detaljerade.
Det står på vilken plats och på vilken dag fotot togs.
Vi antar att bara fotografen själv kunde ha vetat det.
- Jag tror inte att det är... - Din fars handstil?
Mycket intressant.
Jag tror att detta är Hilary Laks handstil.
Han kanske tog hit de här fotona 1946.
Alla överlevde kriget.
Mina föräldrar gifte sig 1946-
och flyttade till Gdańsk.
Min far ville bo i Gdańsk. Han ville bli sjöman.
Han tog examen från högskolan inom marinteknik.
Han ägnade resten av sitt liv åt att arbeta med båtar.
Under tiden, flyttade familjen Laks till USA-
år 1951.
I slutet av 1950 fick min far ett brev från Hilary.
Han bad honom skicka fotografierna-
som han hade tagit under gettoupproret.
När far reste i jobbet-
- till ett skeppsvarv i Billingham, i norra England-
- skickade han antagligen de 12 fotografierna från gettot.
Han trodde nog att det var ett säkrare sätt för dem att nå USA.
För att kringgå censur av kommunistiska myndigheter.
Vi var ju under sovjetiskt styre då.
Alla kontakter med USA betraktades som suspekta.
Nu efter alla dessa år-
- är Roma det sista vittnet som levde på den tiden.
Hon är den enda som är kvar av familjen.
Min kära Roma...
Fotografierna måste leva vidare som bevis för framtida generationer.
Jag kan ordna något med Life eller Post Magazine.
Man kan tjäna pengar på det, men jag vill inte ha blodspengar.
De här fotografierna måste bevaras i historiska arkiv.
Säg var du tycker att vi ska vända oss med detta.
Det här är kopior av de 12 fotografierna-
som vi fick 1992.
Här på Förintelsemuseet i Washington.
Efter att Hilary Laks hade avlidit-
- valde familjen att donera fotografierna till oss.
Vi insåg omedelbart att de var extremt unika.
De 12 fotografierna ansågs vara original.
De var de enda exemplaren som fanns på den tiden.
Numera är filmrullen originalet.
Det finns 33 foton från gettot.
Mannen i mitten är definitivt Hilary.
Kvinnan till höger-
- med hatten och pälskragen, är definitivt mamma.
Det här togs nog när hon kom till New York.
Hon såg Leszek som en bror. De var familj.
Men hon plågades av minnena från den svåra tiden.
Jag tror att hon led av posttraumatisk stress.
Jag minns att hon låg på sjukhus, möjligen efter ett självmordsförsök.
Hon orkade inte med minnena från den tiden.
Min kära dotter...
Om dessa memoarer har något syfte-
- så är det nog att alltid minnas den hemska tiden.
För att påminna dem som föddes i fred och välstånd...
De som tror på vår civilisations värderingar...
...om vad som kan hända igen i framtiden-
- om de tillåter sig att behandlas som hundar.
På nåt sätt har jag nått slutet av mina memoarer.
Allt som hände sedan finns redan i ditt eget minne.
Jag heter Dorota Grzywaczewska. Jag är Leszeks dotter.
- Vi kan prata engelska om du vill. - Vad föredrar du?
Hela fotoalbumet är till dig.
ROMA LAKS KAPLAN HILARY LAKS DOTTER (2024)
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Det här är Warszawa-gettot.
Gettoupproret.
- Jag ville inte minnas det här. - Jag vet.
- Leszek. - Känner du igen Leszek?
- Ja. - Känner du igen honom?
Leszek och hans familj gjorde det möjligt-
- för mig och mina föräldrar att överleva.
Ett vackert foto.
- Vilken vacker mor du hade. - Tack.
Jag antar att hon inte lever.
- Hon dog för 11 år sen. - Jag beklagar.
- Ursäkta mig. - Det gör inget.
Det minns jag.
Ja.
Jag har ägnat en stor del av mitt liv åt att försöka glömma allt det här.
För mig är det här min släkt.
Det här är min historia.
Det här är människorna som jag vet har dött.
Vi måste minnas det. Det är en del av historien.
Det är inte bara en del av judarnas historia.
Om vi inte minns, kan det hända igen.
Vi måste minnas. Kom ihåg er egen historia.
Jag har fått nog.
Varje familj har en historia. Ni är min historia.
Men det är inte bara min historia.
Det är även din historia.
Och Polens historia.
Delvis är det USA:s historia, för vi är ju här.
Delvis på grund av det här.
ROMA, HENNES FÖRÄLDRAR OCH HALINA ÖVERLEVDE FÖRINTELSEN-
OCH EMIGRERADE TILL USA.
LESZEK BEHÖLL KOPPLINGEN TILL HAVET UNDER RESTEN AV SITT LIV.
HANS VÄNNER MINNS HONOM SOM SEGLARE OCH AMATÖRFOTOGRAF.
LESZEKS SON MACIEJ VAR AKTIVIST I DEN DEMOKRATISKA OPPOSITIONEN.
RÖRELSEN "SOLIDARITET" SOM FÖRÄNDRADE POLENS HISTORIA.
Text: Daria Lodygowska Iyuno