Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ми відправляємося в Польщу,
де виявлено фізичні свідчення очевидця
однієї з найголовніших сторінок Голокосту.
Це документи значної історичної цінності,
які потрапили в руки істориків через 80 років.
Це єдиний у світі негатив
із повстання у Варшавському гетто,
зсередини, з самого гетто.
Світлини, що описують невимовне.
Фрагменти життя, зафіксовані на 33 фотографіях.
Ці фото зробив Гживачевський, 23-річний польський пожежник.
Бунт у Варшавському гетто був актом протистояння євреїв
проти режиму нацистів під час Голокосту.
Історики вважають ці фото цінними,
бо це єдині відомі світлини з Повстання в гетто,
які не належать до нацистської пропаганди.
ЗНАЙДЕНО НОВІ ФОТО ПОВСТАННЯ У ВАРШАВСЬКОМУ ГЕТТО
НОВІ ФОТО З ВАРШАВСЬКОГО ГЕТТО. ЖАХИ ПРОТИСТОЯННЯ.
І те, що там задокументовано,
це суть того, що бачить звичайна людина
і те, як вона уявляє собі ті неймовірні речі,
що відбувались у квітні 1943 року.
Більшу частину життя я намагалася все те забути.
ТРИДЦЯТЬ ТРИ СВІТЛИНИ З ГЕТТО
Дорога моя донько,
ризикуючи життям, Лешек зробив серію фотографій.
Через десять років я зв'язався з ним і попросив надіслати їх мені.
Я отримав декілька й дотепер тримав їх у себе.
Ці фото також оповідають і нашу історію.
Негативи - у руках Лешека.
Ці фото ніколи раніше не оприлюднювали.
Я спеціально так довго їх тримав, щоб опублікувати тоді,
коли світ почне забувати про такі речі.
Не знаю, чи зараз доречний момент, але мій час збігає.
Тоді квартира виглядала трохи інакше,
але ходімо одразу в татову кімнату.
Коли ми перебирали все після його смерті,
то помітили, що дошки тут рухаються.
У цій прихованій комірці ми знайшли татові щоденники.
Ми з сестрою про них не знали.
Батько ніколи про них не розповідав.
Зараз часи цікаві, як ніколи.
Я вибрав гарний рік, щоб почати щоденник.
Я відвідав масову демонстрацію.
Атмосфера була стримана. Без особливого ентузіазму.
Стереотипні промови.
Націоналісти кричали: «Геть євреїв».
Я кричав, доки не захрип.
Але то вже неважливо. Післязавтра в мене випускні іспити.
Дорогою в школу мій друг сказав:
«Коли на порозі війна, вчитися немає сенсу».
У п'ятницю вранці, першого вересня я почув:
«Повітряна тривога, зачиніть вікна!»
Від цього я прокинувся.
Побачив перші німецькі літаки над Варшавою.
Ми сиділи вдома,
поки німці забирали людей на примусові роботи.
З'явилися численні патрулі СС,
які зупиняли всіх, кого бачили.
Відпускали тільки робітників німецьких компаній.
Тих, кого спіймали, відвозили
й саджали на поїзди.
Двох моїх друзів упіймали.
Лише євреям гірше за нас.
Уцілілі Фонду візуальної історії Шоа,
мене звуть Діна Коен.
Сьогодні сьоме листопада 1996 року.
Я проводжу інтерв'ю з Романою Каплан, дівоче прізвище Лакс,
у Чеві-Чейз, штат Меріленд, США.
Інтерв'ю буде англійською мовою.
Де ви народилися?
Я народилася в Польщі, у Варшаві.
Чи можете описати свою сім'ю?
Мій тато був хімічним технологом
на дуже престижній посаді.
На фабриці, де виготовляли мило, парфуми й свічки.
Моя дорога Ромо,
ти просила написати тобі про минуле,
про те, як ми пережили ті ганебні часи,
які ти не пам'ятаєш, бо була мала.
Я спробую описати в листі,
але не знаю, чи вистачить сили.
Наш світ розсипався.
Суто через єврейську кров німці вважали нас «загрозою».
Ми стали недолюдьми, расою, приреченою на винищення.
Нас змусили носити пов'язки із Зіркою Давида.
Німці забрали собі всі єврейські підприємства,
а також банківські рахунки й депозити.
Щоб ізолювати нас від решти населення,
восени 1940 року організували Варшавське гетто.
Нас відділили стіною.
Усіх євреїв Варшави з інших районів переселили туди.
Гетто було невелике,
тож ми мусили залишити більшу частину свого майна.
Невдовзі в гетто проживало пів мільйона людей.
Серед єврейського населення з кожним днем зростала бідність.
Пам'ятаю, я мала ляльку,
велику, її мені подарував татів начальник,
і я її назвала Христиною.
Пам'ятаю, як мама зашила в ляльку
частину коштовностей.
Гроші закінчувалися.
Оплачуваної роботи не було.
Усі шукали фіктивну.
Я зустрів колишнього однокласника.
Він працює у навчальному центрі пожежної частини.
Якщо допоможе, то і я туди потраплю.
Я поїхав у Жолібож.
Коли задзвонили, пожежники вдягнули уніформи,
ремені й шоломи, а тоді вишикувалися.
Моя мама жила на вулиці біля цієї школи.
Тато любив її фотографувати.
Вона все життя була його улюбленим предметом для фото.
Мені дуже подобається Марися. У неї фігурні ноги.
Вона жвава й лагідна.
Очевидно, що і я їй подобаюся.
Марися має фотоапарат.
Я купив плівку.
Нелегко було її туди зарядити.
Ми з другом цілу годину провозилися з тим під ковдрою.
Частину плівки я зіпсував.
Вдалося дістати фотозбільшувач.
Після кількох невдалих спроб я навчився гарно друкувати фото.
У майбутньому може виявитися дуже корисним.
Іноді я сподіваюся на справжні дії, щоб показати себе.
Тривога!
Ми несемося крізь гетто у навантаженій пожежній машині.
Мені призначили позицію на драбині у вікні на третьому поверсі.
Я зачекав, доки подадуть воду й поліз усередину.
Усе цілком потемніло.
Мене огорнув густий дим і пара.
Я почав кашляти, очі засльозилися.
Я не міг дихати.
Ноги стали наче гумові.
Я почув: «Тікай!»
Тому одразу й вистрибнув із вікна.
Одразу після цього місце, де я працював, обвалилося.
Я трохи поговорив з євреями.
Вони живуть у страшній скруті.
Я ніби говорив із людьми, засудженими на винищення.
Кадіш.
Для мене то було найстрашніше.
Бо я його чула знову й знову.
І я ніяк не могла...
зрозуміти, що він означає.
З висоти часу виглядає так, що спочатку німці вважали,
якщо євреїв ізолювати в гетто, вони одне одного повбивають, як щурі,
або повмирають від голоду й хвороб.
Швидко поширювався тиф, смертність зашкалювала.
До липня 1942 року померло 100 000 людей.
Я отримав дозвіл покидати гетто на так званий «арійський бік».
Я керував фабрикою з виробництва мила, парфумів і свічок.
Мене позичили, мов раба.
Щодня я проходив 20 кілометрів до Праги на околиці Польщі, і назад.
Один поляк із прізвищем Адамчевський
дуже залежав від того, як батько керує фабрикою.
Тож мій батько аж до кінця мав роботу з арійського боку,
і тому нам отак вдалося вижити.
Він завжди міг принести нам трохи їжі в гетто.
Мої батьки наче взяли під опіку одну молоду жінку,
якій тоді було десь 19-20 років, її звали Галина.
Вона була дуже гарна.
Здається, оці фотографії найстаріші.
Це точно мама, так?
Ну, так.
Я пам'ятаю, що мама завжди була модницею.
Вона була дуже жива й переймалася своїм тілом та виглядом,
а також тим, як трималася на людях.
Про війну вона багато не розповідала.
Пережила багато болю
і не хотіла повністю розповідати про все, що сталося,
або про послідовність тих подій.
З її родини померли всі, окрім брата в Палестині.
- Так. - І вона знала, що їх нема.
Тож стала сиротою й шукала нову сім'ю.
І тією сім'єю стали Іларій та Яніна Лакси.
- Так. - Вона не могла бути сама.
З часом у Варшавському гетто люди організувалися.
Головною контрабандою була їжа, різні товари й сировина
для єврейських майстерень і фабрик у гетто.
Так деякі могли скромно заробляти.
Голод відступив, а епідемія тифу майже минула.
Я дізнався про батькові фотографії від своєї доньки, Мар'яни.
На одній вечірці
до неї підійшов знайомий, історик.
Він спитав, чи Лешек Гживачевський - її родич.
Вона відповіла: «Так, дід».
Він сказав: «Його фото є в музеї Голокосту у Вашингтоні».
Вона мені подзвонила й запитала:
«Тату, ти знав, що дідусь робив фото?»
Я сказав, що знав про фото, багато їх було.
Але конкретно з повстання в гетто? Я не знав.
З наближенням річниці повстання в гетто
Музей польських євреїв попросив пошукати ще якісь речі.
Подзвонила міс Зузанна Шнепф і спитала: «Може, є ще фото?»
Тож ми знову почали шукати батькові фотографії.
Деякі були в мене, деякі в сестри.
Були фото і негативи,
але я не могла змусити себе їх переглянути.
Або зір був заслабкий,
або часу не мала передивитися всі негативи.
Як там побачиш щось на тих негативах?
Я попросила Мацека допомогти, і він погодився.
Я все посортувала. Розставила по коробках.
Це, мабуть, знімки...
Здається, то я на них, у дитинстві.
Коли я розкручував плівку, то посунув рукою,
і можна побачити, як євреїв ведуть в Umschlagplatz.
Я знову подивився.
Я бачу всі фото, які знав, і ще деякі нові.
Кажу Божені, своїй дружині,
що знайшов. Вони тут.
Тато помер більше ніж 30 років тому,
Але за відчуттями він ніби знов оживає в мене в голові.
Я не вірив, що цей негатив існує.
Неймовірне відчуття.
Торкнутися того, що не мало вижити
і в чиє виживання ніхто не вірив.
Рідкісні миті для дослідника, коли розкривається щілина в минуле.
Я знала, що це єдині поки відомі фото,
зроблені у Варшавському гетто під час повстання,
і які не знищили нацисти.
Фотографії Голокосту особливі тим,
що ми часто спочатку не розуміємо, що бачимо.
Лише знаючи історію ми усвідомлюємо, що ховається за тією світлиною.
- Ми бачимо нервову перемотку. - Вони ще й розмиті.
Ця перфорація пошкоджена найбільше,
біля фотографій зі свідченнями Голокосту,
які робили потайки.
Можливо, плівку грубо прокручували,
бо руки трусилися від емоцій.
У цьому бачимо значну цінність самого матеріалу,
коли не лише фотографії,
а сама плівка несе емоційну історію.
ВАРШАВСЬКЕ ГЕТТО
Пам'ятаю, як дідусь жив із нами.
І як одного дня я прийшла додому,
а його там не було.
Його просто спіймали під час однієї з облав,
що перекладається як...
коли людину ловлять на вулиці.
Моя дорога донько,
двадцять другого липня 1942 року
німці почали ліквідацію Варшавського гетто.
Вони назвали це «Депортацією на схід».
Бо так німці сказали євреям,
а насправді ж це було фактично переселення.
Кожен переміщений єврей має право
взяти 15 кілограмів багажу.
Можна взяти усі цінності, як-от гроші, коштовності, золото.
Їжі потрібно взяти на три дні.
Гетто оточили латвійські й українські загони.
З їхньою допомогою німці зганяли щодня тисячі людей
і депортували їх через Umschlagplatz.
Тоді ніхто ще не знав про табори смерті.
Про Треблінку ми почули значно пізніше.
В останній період
ефективність газових камер складала близько 5000 трупів на день.
Німці відомі своїми організаційними навичками.
Мій батько любив брати маму на човник у Варшаві.
Коли нацисти почали ліквідацію гетто
й депортували людей у табори смерті,
вони з Марисею були на річці Вістулі.
Таке було життя. Життя ішло.
Повітря, сонце, мерехтлива вода, тиша й спокій.
Ніби не було ніякої війни.
Ми з Марисею весь день засмагали.
Хід подій неминуче штовхає нас до одного:
шлюбу.
Я купив котушку плівки, і ми все фотографували.
Ніколи не забуду захід сонця і як Варшава поринає в синю імлу.
Щодо нас, ніхто не знає, що буде.
Ходять чутки, що на нас чекає доля євреїв.
Пам'ятаю, як чимало людей
зганяли на цю площу,
де німці змушували ходити колом
і висмикували людей.
Також пам'ятаю друзів батьків
і дівчинку десь мого віку,
яку також витягнули.
Тож мої батьки відчайдушно намагалися сховати мене між собою плащами.
Тоді євреї, які працювали на німецьких військових фабриках,
були звільнені від депортації.
Нам вдалося сховатися на фабриці Шульца.
Батько зміг знайти мамі роботу в гетто,
щоб вона шила німецькі уніформи.
Вони сподівалися, що це її захистить.
Я ж сиділа в бочці біля неї.
Для п'ятирічної дитини то було не дуже добре.
Зі схваленням Шульца я продовжив працювати на Адамчевського
з арійського боку.
Невдовзі, з допомогою мого співробітника, пана Мішкевіча,
тебе таємно перевезли з гетто на арійський бік.
З арійського боку ходили робочі групи,
і тато підкупив сторожів,
щоб я вийшла з натовпом.
Він, звісно, страшенно нервувався.
Якби мене побачили німці, був би кінець
Тож він ішов дуже близько до групи, яка виходила.
І в той момент один із...
У той момент один із солдатів здивувався,
чому батько досі так близько до арійського боку,
тож вихопив його й побив.
Батько втратив око.
А я хотіла побігти до нього.
Але він дуже чітко доніс, що хоче, щоб я втекла.
І так і сталося.
Це сталося саме вчасно,
коли всіх Шульцових працівників вивели на «відбір».
Протягом 48 годин нас відділяли, як худобу на забій.
Половину депортували просто в газові камери Треблінки.
Загинули всі діти й більшість жінок.
За два місяці нацисти вбили 300 000 людей.
Генеральний губернатор:
будь-який єврей, що покидає визначений житловий район,
буде покараний стратою.
Ті, хто переховує євреїв, отримають таке ж покарання.
З арійського боку мене зустріла
дружина татового співробітника.
Я несла загрозу людям, які мене мали сховати,
бо я очевидно виглядала як єврейка.
Здається, я не бувала в одному місці довше кількох днів.
Принаймні, так пам'ятаю.
А далі мене поселили з «Сестрами милосердя».
Я боялася,
бо десь тоді до кінця зрозуміла,
якщо мене спіймають, це означатиме смерть.
Удома відбулися певні зміни.
Тато спить на дивані, короткому й вузькому.
Мама втомлена. У неї болить серце, вона нервується.
Вона не дотримується заходів безпеки,
але мушу визнати, вона - моральна опора в нас
у кожну мить сумніву й розпачу.
Раптово й несподівано заїхали дві жінки.
Галина Бєлявська і Яніна.
Їх перемістили. Їм нікуди було податися.
Тож вони залишилися з нами.
Одна з цих жінок - Галина Гіршбайн,
також відома як Белявська.
- То Гіршбайн Галина? - Так.
- Народилася в 1920 році? - Так, як мій тато.
Белявська.
Адреса після війни - вулиця Вільча, 8/16.
Неподалік від вулиці Мокотовської, де жив батько
і де вони ховалися й допомагали одне одному.
Друга людина - Яніна Лакс.
Вулиця Вільча, 8/16.
Адреса та сама.
Мою маму вивезли з гетто,
і її забрали в сім'ю,
з якою вона пробула фактично всю війну.
Їхнє прізвище було Гживачевські.
Вони не хотіли, щоб я була там, бо, знов-таки, я несла загрозу.
Крім того, вони активно допомагали Армії Крайовій.
Я знаю, що коли мама покинула гетто,
вона дуже швидко опинилась у Гживачевських.
- І... - Думаю, в тому й був план.
Не думаю, що то випадково вийшло.
Я майже певна, що маю в сховищі браслет.
Він міг бути частиною коштовностей,
- за допомогою яких вона вижила. - Саме так.
Я це знаю точно, бо вона мені розповідала,
що її родина виготовляла коштовності, які насправді
були маленькими зливками золота.
І там незвична...
Відламуєш шматочок, щоб вижити.
І цей браслет... Я бачу, де можна легко зняти ланку
й обміняти її на щось.
Не знаю, хто допоміг мамі змінити особу.
Це не могли бути Лакси, так? Тож я б...
- Точно Гживачевські. - Гживачевські? Я не знаю.
Можна припустити, що вони якось були замішані.
Як сім'я Лаксів і Галина опинилися
у квартирі Гживачевських - таємниця.
Де вони зустрілися?
Думаю, вони були знайомі до війни
і дружили, але це тільки припущення.
Можете підійти?
Це справи вцілілих.
За оцінками, близько десяти відсотків
польських євреїв із 1939 року вижили.
- Тож десь 300 000 із трьох мільйонів. - Так.
Ось Галина Гіршбайн, та сама, що й Пелагія Белявська.
Ця Пелагія взялася з фальшивих документів, які виявилися корисними,
коли офіцери СС зайшли
у квартиру на вулиці Вільча.
Звісно ж, ми мали арійські документи.
Пані Гживачевська знайшла місце для моєї мами,
коли я не могла лишатися з «Сестрами милосердя».
Коли я жила з матір'ю, її, мабуть, хтось помітив.
Пам'ятаю, була ніч,
і одна з найстрашніших речей досі для мене -
це кроки, чути кроки.
Знаєте, як хтось підіймається.
Мама відчинила двері, там було троє чоловіків.
Двоє у формі СС, один ні.
І той інформатор сів на моє ліжко
і заговорив до мене на івриті.
Як тебе звуть, дорогенька?
Я не розуміла цю мову.
Я підняла очі та з чистою невинністю відповіла:
«Вибачте, я не розумію німецьку».
І тоді... А тоді СС пішли.
Неприємний інцидент.
Обшукали житло Галини та Яніни.
Призвело до обміну грішми, але загроза не закінчується.
Квартира стала ненадійна.
Я закінчив офіцерські курси, і мене відправили у четвертий підрозділ.
Я сиджу в кімнаті в казармах.
У нових документах ми маємо звання.
Я - Löschmeister, капрал.
Полковник виголосив промову.
Ми маємо підняти дух варшавської пожежної служби
і зробити з неї дисципліновану мілітарну організацію.
У службі є таємна організація, «Скеля»,
і син коменданта хоче мене завербувати.
Вулиця Хлодна і Міровські казарми,
де був четвертий підрозділ,
розділяли гетто на дві частини.
Пожежники в русі опору «Скеля»
допомагали євреям, як могли.
Колись тут пролягала залізниця
і були люки в дощоприймальні колодязі,
через які євреям передавали допомогу,
зброю й амуніцію перед Повстанням.
Дорога донько,
у гетто залишилося тільки близько 40 000 євреїв.
Я втік в останній момент і заховався в Мішкевічів.
Одразу після цього, 19 квітня 1943 року
почалося Повстання у Варшавському гетто.
Жменя погано озброєних чоловіків і жінок
майже місяць протистояли танкам і кулеметам
без тіні надії на порятунок власних життів.
Для євреїв то був переддень Песаху.
Ніч Седера.
Тієї ночі євреї відзначають що? Вихід із Єгипту.
Як наслідок, темою Песаху є свобода.
І тут ці євреї не лише ув'язнені,
а й дивляться в очі смерті.
Німці зібралися під стінами гетто.
Там були загони. Їх підтримували загони українців.
На станції стояли поїзди, готові депортувати євреїв.
І в ту мить євреї вирішили повстати.
Перший день був бадьорий. Усі збудилися.
Німці відступили з гетто.
Надлюди, гіганти, уся сила Німеччини,
а ця групка молодих євреїв змогла що?
Змогли змусити їх відступити.
Але вони мали сміливість. Мали інновації.
Використовували коктейлі Молотова.
Стріляли з пістолетів. Мали й трохи іншої зброї.
І вони мали одну річ, яку німці не могли передбачити,
а саме, що були готові битися до смерті,
бо вибору не мали.
Так чи інакше вони мали померти.
А люди, що б'ються за своє життя,
за життя своєї спільноти,
готові зробити все, щоб її зберегти.
Під час повстання гетто було за стінами,
і майже ніхто з поляків не міг туди ввійти.
Але тут є фотографії,
зроблені зсередини.
Це дрібноформатна плівка з половинчастими кадрами
і роздертою перфорацією.
- З одного боку. - На який фотоапарат знімали?
Одразу думаю про «Корел К» Кохмана 1932 року.
ГЖЕГОЖ КВОЛЕК ФОТОГРАФ
Касета з одного боку, а з іншого лише шпулька.
Якби касета була комбінована,
під час перемотування плівки з'являвся б опір,
і механізм пошкоджував би перфорацію,
не даючи плівці промотуватися на 20 міліметрів.
Довелося б зробити один чорний кадр,
щоб просунути плівку далі
й кадри не накладалися.
Однак, якщо робили рухомі кадри так, щоб непомітно,
це могло призвести до накладання.
Вона дрібна, легко сховати.
Вміститься в кишеню.
Минув тиждень, сповнений жахливих подій,
які могли залишити глибоку мітку в умах молодих людей.
Мені подзвонили з підрозділу, сказали негайно прибути.
Марися досі зла, що я поїхав у гетто,
а не відвідав її.
У гетто було справжнє пекло.
Мої колеги говорять про рішучість борців-євреїв,
про дух боротьби усіх євреїв.
Німці зазнають значних втрат.
Мусять захоплювати дім за домом.
Полонених не беруть.
Ідуть повноцінні бої.
Я жив у місці, звідки нас забрали,
коли створили гетто.
Можна сказати, створення гетто
і моя доля збіглися.
Ці дитячі образи досі в мене в голові.
Це фото зняв Лешек.
Ось вхід у гетто з боку вулиці Налевкі.
Я позначив будівлю, що горить, на мапі. Отут.
Фото зроблено звідси,
і воно показує оце.
Ці фото зробили першими,
тож можна подумати, що плівку вставили спеціально
для документування історії.
Тут, схоже, видно німецького солдата,
який стежить, щоб будівля згоріла.
Німіці спалюють цілі будівлі, щоб розбити євреїв.
Нам заборонено гасити пожежі.
Ми маємо тільки захищати фабрики, які працюють на німців,
і не дати вогню розповсюдитися на інші райони Варшави.
Після двох ночей я більше не міг.
Я так вимучився, що просто сів на дерев'яних планках.
Протягом десяти днів роботи я навіть не роздягався на ніч.
Ми постійно були у вогні.
Зазвичай усе відбувалося так.
Німці повідомляють нам, що певні вулиці підпалять,
номери будинків від і до,
і нам кажуть, які конкретно місця захищати.
ВАРШАВА ВУЛИЦЯ ЛЕШНО, 80/82
Це фото мого батька.
Це тато.
Не можу до кінця пояснити цю історію
Якийсь німецький солдат дивиться в камеру,
тож там, схоже, щось відбувається.
То була сіра зона.
Там було заборонено фотографувати,
але іноді німці дивилися на це крізь пальці.
Роль Гживачевського як фотографа - ключова,
бо він грає подвійну роль.
Він має фотоапарат
і навіть може знімати капрала Вермахту,
але водночас він шпигун,
який вивозить фото.
Ключове на цій світлині - вікна
і фрагмент будівлі
навпроти.
Я знайшов довоєнне фото цього будинку
в архівах міста,
і там той самий карниз.
Висота вікон та сама.
Тут чітко видно вигин трамвайних рейок.
Це фото зняли з рогу будівлі.
Тут видно ситуацію в 1944 році.
Усе гетто знищене.
Однак будівлі шпиталю цілі.
ВАРШАВА ШПИТАЛЬ СВЯТОЇ СОФІЇ
Доброго ранку.
Тут він зробив ті кілька світлин.
Він робить серію знімків.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім...
Вісім світлин, розставлені в точному порядку,
і ми це знаємо, бо маємо негатив.
Ну, маємо історію.
Це таємні фото, і про них не має дізнатися жоден німець.
Бачите обличчя тих людей.
Діти йдуть...
Як почуваєшся, знаючи,
що вороття вже нема?
Важко уявити, але на фотографіях це видно.
І, будь ласка, гляньте.
Вантажівка й вікна зустрічаються тут.
От ситуація.
Бачите, жінка йде
і обертається,
а на іншому фото видно кінчик її ліктя,
тож так ці фотографії з'єднано.
А тут...
Тут...
Трамвайні колії з'єднано плюс-мінус отак.
І ми створюємо одну синтетичну світлину з чотирьох.
Як на мене, це прощання з людьми, що йдуть на очах у Гживачевського,
проходять і розчиняються.
Вогнем євреїв зганяють у точку збору,
так звану Umschlagplatz.
Поранених і хворих страчують там же.
Порятунок заборонено.
Далі євреїв силою ведуть до запасної залізниці
і депортують у невідомому напрямку.
Поїзд, мабуть, підштовхуваний локомотивом, прибув на Umschlagplatz.
Людей зганяли на трапи,
завантажували у вагони,
і поїзд відбував.
Поїзди смерті рухалися на схід у Треблінку.
Лешек повернувся зі своєї місії. У фотоапараті є плівка.
Він іде прогулятися з Марисею, своєю нареченою, моєю матір'ю.
Гарне фото моїх батьків. Дуже зворушливе.
Ось моя мама й татова сестра.
Я не знаю, хто така третя.
Тітка Дануся, татова сестра.
І гляньте на контраст між їхнім життям,
весна, бо тут квітень,
і знищенням гетто.
А тут мої батьки.
Чудовий приклад того,
як Варшаву розділило на два світи,
з'єднані топографічно,
але віддалені на цілі світлові роки.
ВАРШАВА ВУЛИЦЯ МОКОТОВСЬКА, 85
Доброго ранку. Я Мацей Гживачевський.
Мій тато жив у цій квартирі під час війни.
Тут була велика вітальня.
А тут прохід на кухню.
Тут була ванна.
Я постукаю.
А цей негатив обробляли просто в цій кімнаті.
А тут вхід на сходи.
А тут були антресолі,
де ховалася маленька Рома.
Якийсь недовгий час я пробула на тому малесенькому горищі,
над кухнею,
і я не могла... не могла рухатися.
Просто мусила бути дуже тихо.
Там тимчасово жили двоє німців.
Один приходив вранці, сидів на кухні,
пив каву й читав газету.
Поки Рома ховалася в антресолі, то мала бути дуже тихо.
Здається, на той час я вже вміла читати.
Могла сісти й читати довгий час
і не видавати звуки.
Це і врятувало мені життя,
бо якби хтось знав,
що сім'я Гживачевських ховає євреїв,
їх би повбивали.
Повернувшись до гетто,
я дізнався, що пожежники виносять
валізи, повні різного майна.
Коли нема власників, казали, що то не крадіжка.
Однак німці офіційно вважали, що це мародерство
і змушували припиняти такі речі.
Тож ми дуже швидко зупинилися.
На передньому плані маємо трьох пожежників,
а на тлі
в нас солдат фотографує.
Гживачевський показує ситуацію,
досить поширену під час Голокосту.
Німці фотографували свої злочини.
Ось вулиця Новоліп'є біля вулиці Смоча.
Ось фото зі звіту Штропа.
Це Штроп. Генерар ЮрГен Штроп.
РАПОРТ ЮРГЕНА ШТРОПА
Я заборонив застосовувати фотоапарати під час дій у гетто.
Але наказ генерала КрюГера створити звіт
містив вимогу про фото.
Усе треба було зробити дуже швидко.
Підозрюю, ті знімки зробила Поліція безпеки СС.
Я написав рапорт: «У єврейському житловому районі більше нема євреїв»
для Гайнріха Гімлера, для КрюГера і для самого себе.
Це стане цінним матеріалом для історії, для мого фюрера
і майбутніх дослідників Третього рейху,
для націоналістичних поетів і письменників,
а понад усе для документації наших зусиль,
яких ми докладаємо зі скандинавськими країнами,
щоб позбутися євреїв у Європі й усьому світі.
Майже щодня ми бачимо генерала СС ЮрГена Штропа,
який керує всією операцією.
Замість боротьби з пожежами ми мусимо дивитися, як горить гетто.
Замість порятунку людей ми безпорадно дивимося, як вони страждають.
Ми під постійним наглядом німецької поліції та СС,
і будь-яка спроба допомогти може призвести до сумних наслідків.
Лешек зробив фото, стоячи отут.
Гживачевський ризикував власним життям.
Він стоїть позаду пожежників.
Той, що ближче до камери,
точно дивиться на будівлю,
але інший відвернув голову.
Їм не можна демонструвати емоцій.
Бо для нацистів усе добре.
«Так, як і має бути!
Євреї мають вистрибувати, бо вони не люди».
Але для пожежників емоційні вектори обернені.
Євреї, що досі ховаються,
тепер у пастці палаючих будівель,
вони згорають там живцем.
Цілі групи людей, відрізані полум'ям, утікають на верхні поверхи,
і коли вогонь дістає їх,
вони намагаються втекти, вистрибуючи з балконів.
Цілі сім'ї, по п'ятеро-шестеро людей, вистрибували з вікон і гинули.
Іншого виходу вони не мали.
І попри технічні засоби ми ніяк не могли їм допомогти.
Виглядає як саме те місце.
Той самий будинок.
По вікнах видно.
І ці балкони...
Та сама будівля, що сфотографував мій батько.
Отже, німці й мій батько фотографували з одного місця.
І оцю теж.
Якщо глянути на балкон, то це наче та сама будівля.
На обох фото видно трамвайну лінію вгорі.
Балкон на третьому поверсі має ті самі стовпці.
А на німецькому фото відчинене вікно ліворуч,
а праворуч зачинене.
На батьковому фото те саме.
Ніби це те фото, якого бракує, яке він не зміг зробити.
Після попередньої світлини Лешек перейшов сюди.
І тут відбулася та трагедія.
Це нещасний, але незначний випадок,
але кілька людей підійшло.
Нормальна людська реакція.
Так трагедія тих людей стає видимою.
Ніхто не прийшов.
Ніхто їм не допоміг.
Просто не було такої можливості.
Не тому, що ніхто не хотів, а просто бо не могли.
Ці дві світлини оповідають усю історію.
Німці збираються в цьому місці,
біля тіл тих, хто вистрибнув.
Для мене це очевидно.
Але ви подивіться уважно,
побачите силует,
лише голова й плече.
Це, мабуть, євреї, що виходять із бункера
або із-за брами.
Ці дві ситуації схожі.
З одного боку,
тіла людей, які вистрибнули з вікна.
З іншого - євреї виходять
і скоро вони загинуть.
Під руїнами вигорілих будівель
у підвалах досі є євреї.
Ніколи не забуду, як тих людей
витягували звідти.
Обличчя не людей, а напівтварин із маревним відсутнім поглядом.
У них примружені від сонця оці.
Тижнями вони просиділи в темряві підвалів.
Ослаблі від голоду й жаху, брудні й роздерті тіла.
Їх страчують масово.
Живі падають під трупами вже вбитих.
Гетто вже згоріло дотла, нагадує велике море руїн,
мертве місто,
ніби вражене якоюсь невимовною катастрофою.
Катастрофою війни, так.
Побачене в гетто глибоко вразило його.
Це видно з його щоденника. Він стрімко подорослішав.
Він змінився.
Після безсонних ночей і важкої роботи я повернувся додому.
Прийшли спокійні дні, але я не міг до них звикнути.
Я став замкнутим.
Сховався в мовчання, як равлик у мушлю.
Він ніс тягар побаченого всередині.
Сумніваюся, що він багато розповідав про це.
Ми дісталися кінця негативу.
Гживачевський фотографує наречену
і робить автопортрет.
Якщо хтось спитає,
хто цей Гживачевський, який був там у гетто?
Найкоротша відповідь - він свідок
у глибоко екзистенційному сенсі,
у глибоко екзистенційному значенні.
Через півтора року після повстання в гетто
взвод повстанців під командуванням мого діда, Станіслава Гживачевського,
вийшов звідси, з Мокотовської, 65, щоб зайняти штаб Гестапо.
Мій батько тим часом мобілізувався як пожежник до Варшавського повстання.
Цей день - важлива точка зламу.
Я намагаюся...
Ходімо.
ВАРШАВА, 1944 РІК
Моя дорога Ромо,
першого серпня 1944 року
почалося Варшавське повстання проти німців.
Тоді ти була із «Сестрами милосердя» у Воломіні.
Мама прийшла до мене
і разом ми підвалами пройшли до Гживачевських.
Місці знищували місто на землі та з повітря.
Повстання 1944 року коштувало Варшаві близько 200 000 життів,
незліченну кількість поранених,
і обернуло 80 відсотків будинків на пустища.
У січні 1945 року
радянський наступ нарешті знову продовжився.
Німці зникли за ніч.
Коли зайшли радянські сили, ми поїхали у Воломін,
щоб знайти «Сестер милосердя» й дізнатися, що з тобою
Там ми дізналися, що тебе евакуювали.
Я повернулася. Опинилася у Варшаві.
Я взагалі не могла її впізнати. Усе було винищене.
Цілком і повністю винищене.
І я не уявляла, де мої батьки, чи живі вони.
Нічого.
Тож я спробувала шукати знайомі місця.
І раптом, о диво! Один із будинків, де ми жили
з арійського боку був цілий.
ВАРШАВА ВУЛИЦЯ МОКОТОВСЬКА, 65
Тож я зайшла всередину
і дзвонила в усі двері.
А наступного ранку побачила тата.
І тато уже зв'язався на той час із мамою.
Тож такий кінець
моєї саги.
ВАРШАВА, 1946 РІК КОЛИШНЯ ТЕРИТОРІЯ ГЕТТО
Центральна єврейська історична комісія вирішила розслідувати злочини
німців проти польських євреїв.
Тому комісія збирає
всі друковані, писані й інші матеріали.
Також вони збирають документи,
як-от фотографії.
Ми знаємо, що в 1946 році
вони мали п'ять фото, які зробив ваш батько.
Того ж року
вийшла книжка Йосифа Керміша «Повстання у Варшавському гетто».
Йосиф Керміш був першим дослідником Голокосту.
І він додав у свою книжку світлини вашого батька.
Це фотографії першого покоління.
Ззаду в них цінні деталі.
Дуже ретельні описи.
Ми знаємо, де й коли зроблено фото.
Можна припустити, що лише фотограф це знав.
- Не думаю, що це... - Почерк вашого батька?
Цікаво.
Думаю, це почерк Іларія Лакса.
Може, він приніс ці кілька фото сюди в 1946-му
Усі пережили війну.
Мої батьки одружилися в 1946 році
й переїхали в Гданськ.
Батько хотів жити в Гданську. Хотів стати моряком.
Він закінчив кафедру кораблебудування
і решту життя працював на кораблях.
Сім'я Лаксів тим часом переїхала в Сполучені Штати
у 1951 році.
У кінці 1950-х батько отримав лист від Іларія,
де він просив надіслати йому фотографії,
зроблені під час Повстання у Варшавському гетто.
Тата відправили делегацією
на корабельню в Біллінгем, що на півночі Англії.
Мабуть, тоді він і відправив ті 12 фото.
Може, він вважав, що так вони надійніше дістануться США
і оминуть цензуру комуністичного режиму.
Ми були під радянською владою,
і контакти зі США викликали підозри.
Тепер же
Рома - остання людина, що бачила ті часи.
Вона єдина залишилася жива з тієї сім'ї.
Моя дорога Ромо,
я хочу, щоб ці фотографії стали свідченнями для майбутніх поколінь.
Я б міг домовитися з журналами «Лайф» чи «Пост»
і навіть заробити, але мені такі гроші не потрібні.
Ці фото мають зберігатися в належному історичному архіві.
Дай мені знати, куди їх краще передати.
Це копії тих 12 фотографій,
які ми отримали в 1992 році
у Меморіальному музеї Голокосту у Вашингтоні.
Припускаю, що Іларій Лакс, після його смерті
сім'я вирішила передати ці фото нам.
Ми їх одразу сприйняли як щось вкрай унікальне.
Ті 12 фотографій ми вважали оригіналами,
бо то були єдині копії на той час.
Тепер оригіналом є негатив.
І ось маємо 33 світлини з гетто.
Чоловік посередині - точно Іларій,
а жінка праворуч,
у капелюсі та з хутряним коміром, - точно мама.
Думаю, це вже з того часу, коли вона прибула у Нью-Йорк.
Вона вважала Лешека братом. То була сім'я.
Водночас, думаю, її турбували свої демони з тих часів.
Думаю, вона мала ПТСР.
Вона була в лікарні Лос-Анджелеса, мабуть, після спроби суїциду.
То наче була стара історія, з якою вона розбиралася.
Моя дорога донько,
якщо цей мемуар матиме якусь значущість,
то хіба щоб просто зберегти пам'ять про ті сумні часи
і нагадувати народженим у мирі й процвітанні,
тим, хто вірить у цінності нашої цивілізації,
про те, що таке ще може повторитися в майбутньому,
якщо вони дозволять, щоб до них ставилися, як до собак.
Розумієш, я якось дістався кінця своїх мемуарів.
Усе, що сталося опісля, уже є у твоїй пам'яті.
Я Дорота Гживачевська. Донька Лешека.
- Можемо говорити англійською. - А ви якою хочете?
Цей весь альбом про вас.
РОМА ЛАКС КАПЛАН ДОНЬКА ІЛАРІЯ ЛАКСА (2024)
ЗбіГнєв Лешек Гживачевський.
Ну, це Варшавське гетто.
Повстання в гетто.
- Я щосили намагалася забути це. - Знаю.
- Лешек. - Упізнаєте Лешека?
- Так. - Упізнали?
Усе завдяки Лешеку та його сім'ї,
так ми з батьками вижили.
Чудова фотографія,
- дуже гарна мама. - Дякую.
Я так розумію, вона вже не з нами.
- Померла 11 років тому. - Співчуваю.
- Вибачте, якщо я... - Звісно.
Так, пам'ятаю це.
Так.
Значну частину життя я хотіла це забути.
Знаєте, це ж я, моя сім'я.
Це моя історія.
Це люди, з яких усі померли, я знаю.
Маємо це пам'ятати. Це частина історії.
Не просто частина євреїв.
Якщо не будемо пам'ятати, усе повториться.
Треба не забувати. Не забувати свою історію.
Мені вже досить.
Кожна родина має історію, і ви - моя історія.
Не просто моя історія,
а й історія вашої...
Історія Польщі.
Частково це й історія Америки, бо ми тут,
частково через те саме.
РОМА, ЇЇ БАТЬКИ Й ГАЛИНА ПЕРЕЖИЛИ ГОЛОКОСТ
ТА ЕМІГРУВАЛИ У США.
ЛЕШЕК ЗДІЙСНИВ СВОЮ МРІЮ Й ПРАЦЮВАВ НА МОРІ
ДО КІНЦЯ ЖИТТЯ.
ЙОГО ДРУЗІ ЗГАДУЮТЬ ЙОГО ЯК МОРЯКА Й ФОТОГРАФА-АМАТОРА.
МАЦЕЙ, СИН ЛЕШЕКА, БУВ АКТИВІСТОМ ДЕМОКРАТИЧНОЇ ОПОЗИЦІЇ
Й «СОЛІДАРНОСТІ», РУХУ, ЩО ЗМІНИВ ІСТОРІЮ ПОЛЬЩІ.
Переклад: Volodymyr Kuch Iyuno