Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Fotballhistorien har gitt oss flere storheter
som har hatt ett mål for øye: å score mål.
Men det er også de som prøver å redde oss, stanse oss og hindre oss.
Av en eller annen grunn virker det som om alle vil være keeper nå.
Hvorfor det, egentlig?
Kanskje det har noe med én bestemt fyr å gjøre.
Så i dag skal jeg fortelle om Emiliano Martínez.
Ja, han som alle kaller Dibu.
FIFA-prisen for sesongens beste keeper
går til Argentinas Emiliano Martínez.
Folk spør stadig om hvem idolene mine er,
eller hvilken keeper jeg beundret som liten, og jeg svarer bestandig:
"Å se moren min jobbe som renholder i åtte, ni timer…"
"Pappa som jobbet…"
"De er idolene mine." Takk, alle sammen.
VERDENS BESTE KEEPER
Verdensmester og turneringens beste keeper.
DIBU I VERDENSTOPPEN
Emiliano Martínez, sesongens beste keeper.
DEN BESTE
Beste keeper i Copa América 2021.
På Gullballen-seremonien vant Martínez Yashin-prisen for verdens beste keeper.
Dibu Martínez vant nok en gang prisen for verdens beste keeper.
Det er det alle gutter drømmer om fra de er seks år.
Det var målet mitt, og jeg var klar.
BASERT PÅ EN NOVELLE AV HERNÁN CASCIARI
-Du klarer det ikke! -Du lekker som en sil!
Dust! Du duger ikke, keeper!
Jeg var aldri redd for ballen. Jeg stiller store krav.
Jeg så en annen keeper, og skjønte ikke hvorfor han ikke fikk sjansen.
Jeg måtte tåle alt mulig.
Jeg godtok ikke å ikke få spille. Det var deprimerende.
Vi måtte ofre mye. Det skjedde ikke over natten.
Jeg trodde at han skulle si: "Jeg orker ikke mer."
Han var en gutt som hadde som mål å gjøre det stort.
Emiliano skiller seg ut rent psykisk. Ferden dit styrket ham.
Ja, laget er valgt ut. Emiliano Martínez skal spille.
Emiliano har åpenbare evner, og han kan få muligheten til å spille.
Hei sann, fremmede!
Hva kan Martínez gjøre annerledes enn de andre?
Han har treneren å takke for alt!
Man må ha kabel-tv for å se kampene hans. Hva kan han prestere i buret?
Helt til det klaffet.
Jeg er ikke ny på Argentinas landslag. Jeg spilte i U20- og U17-VM.
Hei, mester.
Jeg avgjør om du blir helten eller skurken.
Jeg ga landslaget en dose positivitet.
Velger jeg rett side, redder jeg 80 % av straffene.
Jeg skal gruse deg, kompis.
Dibu er litt av en type.
Han er helt gæren, og hvis han sa det, er det fordi det kommer til å skje.
Han har vært et flott tilskudd til gruppa som helhet.
Først med redningene.
-Så med personligheten. -Er du nervøs, eller?
Uansett om jeg redder, så nyter jeg tillit.
Jeg visste at da broren min kom på landslaget, skulle han stå i mål.
Dibu er en herlig type.
Han fikk en til å tenke at motstanderen kunne skyte, men ikke score.
Når han står i mål, blir han større.
Hvis han måtte stupe inn i stolpen for å redde, gjorde han det.
Han har en sjette sans.
Det var noe eget ved ham.
Han kjenner den egentlige grunnen.
Han er den fødte keeper.
EMILIANO MARTÍNEZ GUTTEN SOM FÅR TIDEN TIL Å STÅ STILLE
Halvannen milliard tv-seere i hele verden ser denne kampen.
-Argentina mot Frankrike! -La meg drømme litt!
-Messis lag mot Mbappés! -Hvem blir seierherrene?
Da jeg gikk ut for å spille VM-finalen,
hadde jeg en tom følelse i magen som jeg aldri hadde hatt som proffspiller.
Når man ser den svære VM-pokalen
og de 60-70 000 menneskene på Lusail stadion,
så merker man adrenalinet som strømmer i en VM-finale.
Vi har tro på dere. Vi har tro på laget. Heia Argentina!
Da jeg så alle folkene som sang, minnet det meg om barndommen i Argentina,
og om skolegården.
Til det store argentinske folket…
SAGRADA FAMILIA-SKOLEN MAR DEL PLATA I 2001
-Der sto vesle Coco. -Må laurbærene være evige…
-Og lenger unna sto Ale, storebroren min. -…som vi har vunnet…
-Lærerinnen dirigerte barna. -…som vi har vunnet…
-Det var da jeg oppdaget bryteren. -La oss leve kronet med ære…
Hæ? Hva er dette for noe? Hvorfor har jeg en bryter på navlen?
Hva er det som skjer med meg?
Hallo?
Er dere frosset fast?
Så rart dette er.
Frøken! Hva er det som skjer?
Jeg skjønner det ikke.
Si noe, da.
Coco! Coco, du må våkne!
Frøken, Coco vil ikke snakke med meg.
Det er ikke mulig! Var det jeg? Hva har jeg gjort for noe?
Eller la oss sverge på å dø med ære!
Hva var det som skjedde nå?
Jeg har vært overalt, men Mar del Plata vil alltid være hjembyen min.
Gå til bussholdeplassen klokken syv for å dra til skolen.
Gå fra Punta Mogotes-stranden til Jardín-strøket,
noe som tok 30-40 minutter.
Sykle til fotballbanen, der målene var laget av tre og manglet nett.
Broren min og jeg tilbrakte mye tid sammen.
Det viktigste som pappa og mamma lærte oss, var det å være brødre.
Vi var uatskillelige.
Vi hadde et nettinggjerde foran huset.
Det var 15 meter langt. Og ballen gikk frem og tilbake hele dagen.
Konkurranse, straffe, brystmottak, heading, rabona, alt mulig.
Vi lekte hver eneste dag, og alltid med ball.
Emi, still deg i mål.
-Men jeg vil være spiss. -Jeg skal score. Du må hindre meg.
Ja vel, da.
"Tanksen" Lucas, "Myggen" Brady,
"Krølle" Loquercio, Diego Garello,
"Pata" Suárez, "Kjøttkverna" Ariel.
Ariel tar ballen rett ned til høyre.
"Kjøttkverna" skyter. Mål!
Emiliano ble tatt på senga.
Krølle nærmer seg straffefeltet. Stygg takling.
Hitover. Nei, det er best å… Sånn, ja.
Toto Bertoglio.
Det er et langt, høyt innlegg.
-En kjempeheading! -Nei!
-Coco prøver å blokkere…
-Selvmål! -Nei!
Vesle Coco.
Hvorfor?
Du, keeper-knøttet? Dette er for voksne. Du kan jo heller bygge sandslott.
-For en pasning! -Å nei!
"Kjøttkverna" nærmer seg i full fart.
Hva er det du pønsker på?
Nei, ikke… Hva er det du gjør? Nei, ikke gjør det der.
Jeg skal gruse deg. Jeg skal gruse deg!
Utrolig redning fra Emiliano Martínez!
-Hvor mange hender har du egentlig? -Vi vant! Kom igjen!
Helt utrolig!
-Du er jo dødsrå! -Det var helt utrolig. Du er bare best!
Det er skolebuksa di. Mamma kommer til å bli rasende.
Mostriene er eldre enn meg. De er født i 1989 og 1990.
Vi gikk på skolen, spilte fotball og var på stranda sammen.
Vi kalte oss selv for "Mostriene", og det ble hengende ved.
Det er vrient å forklare hva "Mostriene" betyr.
I Argentina, særlig i Mar del Plata da vi var barn,
ville vi være kjent under et navn.
Og det var vel "Mostri" som festet seg…
"Her kommer Mostri."
"Mostriene" er vennegjengen vår.
Emi, Toto, Diego, Ale og meg.
Broren til en venn kalte oss bestandig "Mostriene".
"Hei, Mostri."
Av en eller annen grunn kalte de oss "Mostri". Og vi stjal det.
Kallenavnet ble sittende. Vi har faktisk tatovert det på arabisk.
Vi satte vår lit til oversetteren. Vi trodde at det sto "Mostri".
Senere, på et treningssenter i England med broren min,
kom en araber bort og sa: "Mostri."
Da skjønte vi at tatoveringen faktisk stemte. Internett var ikke så utbredt da.
Ikke spør hvorfor vi valgte arabisk. Vi var unge den gangen.
Nå ville vi ha valgt "Mostri" på spansk. Aner ikke hvorfor vi valgte arabisk.
Men vi er fem stykker, og vi kaller fremdeles hverandre for "Mostri".
I nabolaget der Emi bodde som barn,
kunne man se fotballbanene bare fem kvartaler unna.
Vi hadde hele tiden turneringer med alle barna i nabolaget.
De spilte ball hele tiden, på formiddagen og ettermiddagen.
På kvelden… Iblant spilte de når det regnet. De har alltid likt fotball.
Ballen har bestandig vært der, fra ung alder av.
Gutter? Er det dere?
Er det noe i veien?
Hei, gutter. Hvordan var det på skolen?
Vi spilte kamp på stranda. Vi tapte 3-0, men Emi hadde en kjemperedning.
Fortell meg alt, Emi.
Det var så kult! Jeg blokkerte med beinet og sparket ballen ut.
Jaså? Prøv å redde denne. Få se om du klarer det.
Emiliano, hva har skjedd med buksa di?
Det er skolebuksa di. Hva skal du ha på deg i morgen?
Det er bare det at…
Jeg har sagt tusen ganger at du ikke får spille fotball i den!
Gå i dusjen, begge to!
Dere tapte i hvert fall ikke 4-0. Du fikk én redning.
Pappa var mye borte. Han jobbet med fisk hele dagen. Han var transportarbeider.
Han reiste til fiskemarkedene for å fylle opp lastebilen.
Vi traff mamma klokken 18.00-19.00 når vi kom hjem fra skolen.
Han var vennen min. Han var den som…
"Mamma, hva gjør du for noe? Jeg kan gjøre det for deg."
Fire-fem år gammel dro han av sted på den blå sykkelen med sekken og pengene.
Han støttet oss.
Se, Emi. Hva synes du?
Oi, mamma! Nå er det verdens fineste bukse!
En dag blir jeg verdensmester, og da trenger du aldri å jobbe eller sy mer.
Så klart, lille verdensmester.
Han visste at han skulle reise, for han sa bestandig:
"Når jeg blir fotballspiller, for det skal jeg bli, så trenger du ikke å jobbe mer."
Jeg prioriterte bestandig fotball.
Selv som barn sa jeg nei til is og fisketurer,
og jeg spilte for laget mitt på søndag formiddag.
Det var noe jeg gledet meg til hele uken.
Da Emi var liten,
sa jeg til ham fra rommet mitt: "Legg deg. Du må opp tidlig i morgen."
Og det virket som om han snakket med noen.
Jeg vet ikke om det var en fantasivenn eller om han snakket høyt med seg selv.
-Hei, mester. -Hvem… Hvem er du?
Jeg avgjør hvem som blir glade og hvem som blir lei seg og ikke får sove.
-Jeg drømmer. -Nei da. Du er våken.
Men du snakker, og baller snakker ikke.
Jeg snakker ikke bare. Jeg trikser, flyr og smeller i nettet.
Jeg elsker å smelle i nettet.
Jeg avgjør om du blir helten eller skurken.
-Du finnes ikke. -Og det sier du?
Han som blir satt i mål fordi han er yngst.
Småen.
Hva er i veien, mester? Er du redd for meg?
Hvorfor skulle jeg være redd for deg?
Jeg visste at jeg skulle klare det.
Jeg begynte aldri å tvile og tenke: "Jeg må få meg en jobb i havna."
Susana, bilen, Alberto.
Den røde jeepen var pappas første bil. Og jeg husker at den alltid hadde…
Den var alltid ren, men det var bestandig noe som var i stykker.
-Gutter! Kom igjen, syvsovere! Kom igjen! -Jeg kommer!
Pass dere for den innebygde dusjen. Skikkelig luksus!
Pappa, når skal du fikse det hullet?
Det er for å holde fisken våt når jeg leverer.
Rutinen vår innebar å stå opp tidlig.
Kona jobbet, og jeg måtte ta med ungene til havna klokken 06.00.
Hvis jeg måtte et sted, tok jeg dem med.
Vi sees, pappa.
Pappa henter dere.
-Ha det, pappa. Glad i deg. -Vær snille, begge to.
Vi gikk på Sagrada Familia, en typisk skole i havna i Mar del Plata.
Emiliano var en veldig søt gutt, en skikkelig skravlebøtte.
Han var høyest i klassen og hadde lange bein.
Han løp hele tiden rundt som en gærning.
Det var stadig: "Emi, det er ikke lov å løpe!"
Han var veldig fokusert på idretten, men han forsømte aldri skolearbeidet.
-Syv ganger én? -Syv.
-Syv ganger to? -Fjorten.
-Syv ganger tre? -Tjueen.
-Syv ganger fire? -Tjueåtte.
Syv ganger fem?
Mange gutter drømmer om å bli en superhelt som hjelper folk.
Eller en oppdagelsesreisende som finner skjulte skatter.
Ja!
Nei!
Men jeg drømte om å bli verdens beste keeper. Det er jo normalt.
Emi begynte å spille i Urquiza.
Det var litt tilfeldig, men de trengte flere gutter.
Ale spilte spiss, og treneren sa iblant: "Emi, vil du spille med guttene?"
For Ale var født i 1990 og Emi i 1992.
Han var ung i Urquiza. Seks-syv år gammel, tror jeg.
Vi manglet en spiller, men han sa: "Nei, jeg er keeper."
Vi spilte med én mann mindre fordi han insisterte på å stå i mål.
En søndag ble keeperen syk og kunne ikke spille. Emi kom inn, og vi beholdt ham.
Uten en storebror hadde jeg kanskje ikke hatt så sterkt konkurranseinstinkt.
Hei igjen, mester!
Hei! Hvorfor sier du ikke noe?
Å ja! Guttungen er redd.
Hei! Se på meg, lille gutt!
Se på meg!
Ja da!
For det første var Emiliano storvokst.
Han hadde også myndig stemme, noe som var uvanlig for alderen.
Vi sa at det var som å ha en ekstra trener på banen.
I enkelte kamper kom dommeren bort til oss og sa:
"Den andre lagets trener vil se legitimasjonen hans,
for de tror ikke at han er så ung."
Han hadde imponerende styrke i beina.
Iblant spilte han mot lagkameratene om en brus.
Han fløy mellom målstengene og vant hver gang.
Jorge Peta og Cacho Gonzalo trente oss på løkka for å spille kamper.
De stilte høye krav.
Vi brukte gensere og ryggsekker som målstenger.
Vi hengte opp en ball i et tre,
og alle som kom, dro i tauet for å heve og senke ballen.
Vi foreldrene hjalp til.
Vi malte, klippet gresset, trente guttene, tok dem med hjem.
Ellers ville vi aldri ha blitt ferdig på søndagene. Det var en fin tid.
Det er keeperen som reddet alle straffene.
SKOLEAVISEN
Få se.
HVORDAN ER DET MULIG?
Heia!
Vi var i Talleres en veldig kort periode.
Så dro vi til San Isidro.
Han var allerede keeper i San Isidro.
Det var et godt lag, et veldig godt lag. 1992-årgangen fra Mar del Plata.
Jeg var hos dem i et par år,
for de hadde en forbindelse som lot oss prøvespille i Buenos Aires.
-Jeg vet ikke råd. -Dobbelt så dyr strømregning.
Vi har strømmen, skolepengene, gassregningen. Hva skal vi gjøre?
Det er ikke aktuelt å kutte ut skolen. Den har førsteprioritet.
Jeg er klar.
-Klar for hva da? -Å dra til Buenos Aires.
Legg deg. Det er lenge til skolen begynner.
Jeg vil spille for en stor klubb.
Det er mye penger. Reiseutgifter, oppholdet…
Ja, gutten min. Jeg vil at du skal leve ut drømmen din, men akkurat nå?
Jeg skjønner. Ikke tenk på det.
Jeg var forsiktig med utgiftene. Jeg hadde ingenting å rutte med.
Så jeg delte opp lønna mi og satte av penger til strøm, gass og skole.
Jeg jobbet med frakt på havna. Dere vet hvordan det er.
Noen dager hadde jeg jobb, andre dager ikke.
Iblant jobbet jeg ekstra med renhold hos folk som kom til byen på sommeren.
Vi måtte ofre mye. Det skjedde ikke over natten.
Vi spinket og sparte. Det gjaldt bare å ha råd til mat på bordet.
De skjønte at mamma og pappa måtte jobbe for å skaffe det vi hadde:
Tak over hodet, fotballsko, hansker, skolepenger, bøker.
Vi finner en løsning, ikke sant? Vi finner alltid en løsning.
Så vi skal til Buenos Aires?
-Ja, vi skal til Buenos Aires! -Ja, vi drar!
Kom igjen, gutten min. Dit skal vi!
BUENOS AIRES - 398 KM
Først tok vi ham med til River Plate, men han kom dessverre ikke inn.
Så dro vi til Boca Juniors, men han kom ikke inn der heller.
Cacho Gonzalo kom og fortalte at det var prøvespill hos Independiente.
"Pepé, jeg har en gutt som du bør sette på prøve."
Vi kommer fra Mar del Plata, og vi er på vei til deg."
Han fortalte at de ville prøve lykken. De hadde prøvd seg hos River og Boca.
Han sa: "Før vi drar, vil vi at du skal se ham."
Jeg visste at han var hans idol fra Independiente.
"Greit. Dere får la ham skifte og komme hit."
Kom igjen, Emi! Dette klarer du! Gjør ditt beste! Kom igjen!
Jeg husker alle guttene på prøvespillet hos Independiente.
Man tenker jo at man er sjanseløs.
Der kommer Pepé!
Ok. San Luis, du sparker.
Ut.
Nestemann.
Ut.
Nestemann. Kom igjen.
Nestemann. Nei.
Herregud… Nestemann!
Din tur, gutt. Gå i mål.
Jeg møtte Emi på en turnering hos Independiente. Han spilte for San Isidro.
San Isidro hadde et bra lag. De spilte 1-1.
Og jeg scoret mot ham.
Vi var på prøvespill, og det gikk veldig bra. Bare én ting gjenstod.
-Hva nå? -Missilet.
Han ba om Missilet.
-Hva er "Missilet"? -Den siste testen.
Ingen har stoppet Missilet. Aldri noen gang!
-Hva? Hei! -Det hadde du vel ikke regnet med?
Hæ? Nei.
Nei! Hva?
Å, trodde du at det var enkelt?
Du klarer det aldri, uansett hvor mange brytere du slår på.
Jeg går i mål, og du ryker ut av uttaket.
Din store drøm er ferdig.
Det skjer ikke!
Ja da!
Nei!
Hvis han har tingene sine, kan han bo på internatet.
Han sa at jeg kunne bo på internatet. Jeg ble sjokkert og overlykkelig på én gang.
Jeg så den fysiske formen hans.
Med hardt arbeid og teknikk kunne vi gjøre ham til en god keeper.
Og sånn var det. Vi dro tilbake, og hele familien diskuterte saken.
Det var vanskelig å gi slipp på ham, men jeg visste at det var det han ville.
Jeg må takke mamma for det, for det var hun som lot meg dra til Independiente.
VELKOMMEN
Rommene ligger langs gangene der. Vi er mange.
Bad og dusjer er der borte. Møt opp tidlig, ellers må du vente en halvtime.
Hvis ikke kan du bare glemme det.
Jeg heter Ale, men alle her kaller meg San Luis fordi…
Vel, jeg kommer fra San Luis.
Jeg kommer fra Mar del Plata, men jeg foretrekker å bli kalt Emi.
Den er grei, Emi. Men… Jeg kjenner deg igjen fra et sted.
Ok, kom.
Jeg dro til internatet med bagen min, og livet på internatet begynte.
Det føltes tomt hjemme da han dro til Independiente.
Det var sånn jeg følte det.
Den som led mest da Emi dro, var nok Ale. Men han led i stillhet.
Det var vanskelig.
Etter hvert skjønte jeg at han var borte.
Jeg var både glad og lei meg, for jeg ble jo alene.
Han var elleve år og bodde aldri mer hos oss.
Vi var fire stykker, og så ble vi tre. Han dro.
Beklager.
Da jeg ble eldre, innså jeg at vi kan være egoistiske.
Jeg tenkte: "Jeg gjør det for deres skyld."
Men jeg satte meg aldri i deres sted.
Jeg reiste hjemmefra og lot broren min bli igjen alene.
En av pappas gutter dro sin vei.
Dette er noe jeg tok innover meg etter hvert som jeg ble eldre.
Da slo det meg: "Nå er jeg i en proffklubb, og karrieren min starter her."
Det var vanskelig å forsone seg med på den tiden.
Jeg fulgte ham dit første gang, og det var så vanskelig å gi ham bagen og bare dra.
Og for å være ærlig var det veldig enkle forhold der på den tiden.
Vi hadde et rom med to køyesenger, og det var veldig trangt.
Jeg tenkte: "Hvorfor må han være her?"
Jeg husker at mamma kom og ikke kunne fordra stedet. Hun vasket alle badene.
Det er senga di. Her sover jeg, ved siden av deg.
Kan du fortelle hvor du har lært sånne redninger?
Ingen har noen gang stanset missilet mitt. Hva er hemmeligheten din?
-Hemmeligheten min? -Ja, hemmeligheten din.
Nei, jeg har ingen.
-Å, nå vet jeg det. -Vet du det? Hva er det du vet?
Nå vet jeg hvor jeg kjenner deg fra. Du ligner på Dibu.
-Han fra TV. -Dibu…
"Dibu Martínez" stammer fra Ale, min beste venn. De sa at jeg lignet på Dibu.
Så de ertet meg og kalte meg Dibu, som figuren fra tegnefilmene.
Da han kom dit, hadde han rødt hår og fregner.
Jeg sa: "Emi, du er kliss lik Dibu."
Jeg så jo på serien. Han var en kul fyr. Han var keeper. Han kjørte gokart.
Så jeg sa: "Ja, kall meg Dibu. Han kan alt."
Og det festet seg. "Dibu."
Etter det ble han kjent under det tilnavnet.
Jeg sa jo at vi kom til å vinne med beger-femmeren.
Real envido.
-Jeg godtar. 33. -Ja da! Vi vant!
Der borte ser vi på fotball.
Barcelona leder fortsatt 1-0. Messi er allerede på banen.
Ronaldinho har ballen.
Se den perfekte pasningen til Messi. Og en lobb…
Barcelona scorer!
Barcelona! Messi! Ja! Messi!
Det var stjerneskuddet.
Dette er en historisk dag. Husk det navnet: Lionel Messi.
En dag skal jeg spille med ham.
Kom, Dibu.
Mamma fant på påskudd for å hente ham hjem.
Som hvis han fikk middels karakterer. Så Emi gjorde sitt beste for å glede mamma.
Mamma holdt bestandig broren min og meg i stramme tøyler.
-Jeg pratet med ham før og etter skolen. -Hun stilte bestandig strenge krav.
Vi fikk ikke spille fotball hvis vi ikke spiste og fikk bra karakterer.
Klokken 20.00 ringte jeg ham på telefonautomaten.
Han måtte svare i telefonautomaten på internatet. Og han svarte hver eneste dag.
Vi hadde fysisk og teknisk trening. Det var enkle øvelser for guttene,
men han klarte dem ikke.
Det var et så høyt hinder som alle førstekeeperne kunne hoppe over,
men jeg klarte det ikke.
En 12-åring har ikke samme styrke som en 28-åring.
Jeg prøvde å hoppe over. Og jeg gråt, helt til jeg klarte det.
Han var så ivrig etter å gjøre det som de andre gjorde.
Han var en gutt som hadde som mål å gjøre det stort.
Han mistet aldri motet.
Jeg trodde han skulle si: "Jeg orker ikke mer. Jeg vil hjem."
Man blir en slags farsfigur, særlig for guttene fra internatet.
Pepé Santoro var ikke bare keepertrener.
Han var som en far jeg ikke hadde i Buenos Aires.
Han så at jeg slet og strevde.
Han startet fra bunnen av og lyttet til alle rådene vi ga ham.
Han må ha forberedt ham godt, for han ble tatt ut til U15 som 14-åring.
ARGENTINAS FOTBALLFORBUND
Landslaget har speidere som følger med hver eneste helg.
Jeg var flink på Independientes ungdomslag.
Jeg husker at vi fikk et poengkort hver helg.
Jeg var alltid "Makeløse Martínez". Jeg fikk høy poengsum hver helg.
Det var herlig, for da får man lyst til å spille samtlige kamper for klubben.
Når man så blir innkalt til å trene med landslaget, er det noe helt eget.
Sammen kan ingen stoppe oss, Mostri!
Jeg ringte mamma på vei fra internatet til garderoben.
Han sa: "Mamma, jeg må fortelle deg noe. Jeg er tatt ut til landslaget."
Da sa jeg til meg selv: "Jeg skal bli proff."
Jeg hadde alltid regnet med å klare det, men da tenkte jeg: "Nå er det like før."
Heldigvis fikk vi oppleve det sammen. Man glemmer aldri noe sånt.
Da jeg fylte 16 år, ble jeg tatt ut til U17.
Jeg var der på mandager, tirsdager og onsdager, så å si hver måned.
Argentinas talenter står overfor en ny utfordring.
Det søramerikanske U17-mesterskapet begynner for Argentina.
Martínez!
Flott redning fra Independientes keeper!
Han blir kalt for Dibu og har stålkontroll.
Argentinas store talent stråler i mesterskapet.
Emiliano Martínez redder kampen!
Argentina og Brasil møtes i det søramerikanske U17-mesterskapet.
Utrolig, Martínez! Det er Martínez igjen!
Flott prestasjon av Emiliano Martínez!
Han spilte en god turnering i Chile, og da kom det folk fra Arsenal for å se ham.
En av speiderne deres.
Dibu, det er noen som vil snakke med deg.
Richard Law, Arsenal-speider.
Arsenal? Fra Sarandí?
Arsenal Football Club. London i England.
Nei!
Da han kom ut og sa: "Jeg må kanskje til England i en uke for å prøvespille,"
fikk vi hakeslepp. Da skjønte vi at dette var alvor.
"Er du sikker på at det er dette du vil?"
Mar del Plata ligger 40 mil unna, men dette blir altfor langt.
Jeg får ikke se familien min på lenge.
Nå har du sjansen til å forandre livet ditt, Emi. Og livet til familien din.
Er det ikke derfor du kom hit?
Drømmen min var… Jeg vet ikke.
Det var alltid å kjøpe et stort hus til foreldrene mine, eller en bil til pappa.
Ok, men vi må dra sammen dit.
Så vi reiste begge dit med vår bagasje. Med våre håp, våre forventninger.
LONDON ENGLAND
-Hvem er det? -En argentiner. Søramerikaner.
Du finner nok ut hvem jeg er.
-Du stanser ikke oss! -Du lekker som en sil!
-Elendig i kassa! -Du suger på straffer!
-Dust! -Kom igjen, lille gutt!
-Vi gruser deg! -Du er udugelig, keeper!
Nei!
Du var flink, men du må gjøre en bedre innsats. Mye bedre.
Treneren kom og gratulerte meg
og sa at gutten skulle bli i klubben.
Speideren fra Arsenal var der, og direktøren i Independiente.
Det var liksom: "Vi må selge deg for å få bygd ferdig stadionet."
Økonomisk sett var det vanskelig hjemme.
Det kommer et øyeblikk der man tenker: "Å, fanken."
Sånn var det da. Og tilbudet fra Arsenal var som sendt fra himmelen.
De ga meg 20 eller 25 000 pund for å signere. "Får jeg pengene nå?"
Det var for å dekke alle utgiftene. Så vi slapp å selge bilen eller huset.
Det var ikke planen, men økonomisk sett var det bra for meg.
Det var litt kjipt, for vi ble atskilt.
Men på et fotballmessig og personlig plan var det en mulighet han måtte gripe.
Jeg bodde hos en engelsk vertsfamilie for å lære språket.
Kulturen var veldig annerledes. Og jeg var ikke interessert i å feste.
De var strenge på internatet. Vi fikk ikke gjøre noe.
Men jeg spilte PlayStation.
Hvis jeg gikk på do nede kl. 22.00, ble jeg hysjet på.
Og klokken var 21.30.
Så jeg sa: "Nei, jeg sitter ikke i arresten.
Jeg drar tilbake til Argentina." Det sa jeg. "Nei, vent!"
Broren min og jeg bodde på hotell i seks måneder.
Han trente og jeg var på hotellet. Vi var i vårt livs beste form.
Vi trente morgen, ettermiddag og kveld. Vi gjorde ikke annet.
Vi ble svære.
Broren hans var hans følgesvenn, hans kamerat. Han var alt for ham.
Helt til jeg leide en leilighet da jeg var 18 år.
Jeg kom til England for å få økonomisk stabilitet, for første gang i livet.
Det var som et romskip. Grått, enormt, perfekt.
Det var skummelt. Benken var skummel.
Selv kulden virket annerledes.
Han var uheldig som alltid hadde internasjonale stjerner foran seg.
Han fortalte hvor han skulle, hva han måtte tåle,
som nedrykk eller å kjempe mot nedrykk.
Arsenal lånte ham stadig ut. Det er vanskelig for en fotballspiller.
På sikt ville han bli landslagskeeper.
Men han fikk ikke sjansen fordi han ikke spilte.
I fotball føles det som om de kødder med deg.
Men han bygde opp styrken han trengte, så han var klar når sjansen kom.
Jeg så broren min trene, og han var rå.
Jeg skjønte ikke hvorfor han ikke ble gitt muligheten.
Er du sliten, Emi? Hva trodde du?
At du kunne komme hit og si: "Okay, good morning, good afternoon"?
Nei! Du har mye arbeid foran deg! Jeg tror ikke at du klarer det.
Dette er så krevende!
Dagene var lange og grå. Det regnet hele tiden.
Og jeg fikk aldri spille.
Jeg satt på benken eller ble lånt ut.
Jeg tenkte: "Hvorfor får jeg ikke sjansen? Jeg er flink på trening."
Konkurrere, trene, være alene, reise. Jeg holdt ut alt.
Jeg kunne ikke godta å ikke få spille.
Jeg tror han ble sterkere over tid, psykisk og fotballmessig. Uten tvil.
For han sluttet aldri å trene. Han var bestandig helt rå sånn sett.
Det viktigste var at han hadde tro på seg selv.
Å sette sin lit til sine sterke sider, til sine evner.
Å jobbe med svakhetene som vi alle har.
Det var først og fremst takket være en psykolog.
Det passet perfekt for meg, selv om det var noe jeg aldri hadde vurdert før.
Og jeg våget å innrømme at jeg trengte det.
Helt til Mandinha kom inn i bildet.
Han var alene der, og spiste ofte på en restaurant.
Vi dro dit ofte. Maten var god. De snakket spansk. Jeg kunne ikke engelsk.
Det viste seg at restauranten var eid av Mandinhas familie.
Restauranten het Nelitos og lå i Nord-London.
Jeg kjøpte en leilighet der, og Emi bodde i samme gate.
Hva? Det er ikke mulig! Seriøst!
Hvordan er dette mulig? Jeg har ikke rørt bryteren.
-Unnskyld? Kjenner du jenta på bildet? -Ja, det er Mandinha, eierens datter.
Ja, hun var eierens datter, og vi gjorde ingenting.
Hei! Trenger dere noe?
En kopp te, takk.
Jeg så henne hver dag i en uke i sentrum av Enfield.
Hvis jeg dro på kafé eller gikk forbi restauranten, så var han der.
Han var alltid der den uka. Det må ha vært skjebnen.
Så klart. Ikke tenk på det.
Det er sånn…
Jeg så ham så ofte at jeg sa til vennen hans: "Jeg har sett Emi flere ganger,
men hver gang han ser meg, ser han ned. Han ser ikke på meg."
Og han kjente meg. Han hadde kjent meg i årevis.
En gang sa hun: "Jeg støtte på deg hver dag, men du hilste ikke."
Han var jo argentiner. Jeg tenkte at søramerikanere vanligvis er vennlige.
Nei!
Så fikk jeg en melding fra Emi: "Jeg er ikke uhøflig. Jeg er bare sjenert."
Og slik begynte det.
Unnskyld?
Jeg lurte på om du ville bli med og ta en kaffe en dag.
Ja, veldig gjerne.
Så begynte vi å gå ut sammen.
Så sa han: "Hei, jeg har truffet en jente. Hun er herfra, fra London.
Foreldrene har latinsk blod. Moren er brasiliansk og faren er portugisisk."
Jeg aner egentlig ikke hvordan vi klarte å kommunisere, for han kunne ikke engelsk.
Hun hjalp meg å snakke perfekt engelsk.
Mandinha var en stor støtte for meg i England.
Hun var som en venn.
Jeg hadde ikke holdt ut eller kommet dit jeg er i England
hvis det ikke var for henne.
Når man er hjemmefra uten familie, alene, med problemer, så påvirkes prestasjonene.
Arsenal vil ha en ny tittel.
Et fantastisk mål! For en triumf for Arsenal!
De blir Englands mestere to ganger i år.
Dette klarer du, Emi!
Da jeg møtte Emi, var han i Arsenal. Men han spilte ikke.
Det var perioder da han sluttet å elske fotball.
Du? Vet du hva de kaller deg? Et langsiktig prosjekt.
Hei! Førstekeeperen er mye bedre enn deg. Og han har ingen bryter!
"Jeg vil tilbake til Independiente. Dette går ikke."
Det var lavmål i proffkarrieren min.
Vi hadde noen veldig vanskelige år. Altså… Han hadde det, med fotballen.
Og hun var alltid til stor hjelp for meg.
Når jeg var nedfor eller for optimistisk, satte hun en stopper for det.
Det var tider da Emi var lei seg og ikke ville spille.
Da sa jeg: "Det er jobben din. Du må spille."
Hun er en jordnær jente fra en herlig familie.
Som elitespiller mener jeg at partnerne våre har stor betydning for vår suksess,
for det handler om lagarbeid.
Klar for middag med foreldrene mine? Ikke si at du er sjenert igjen.
Nei da, men det er noe jeg må fortelle først.
Nå? Ikke skrem meg.
Det er noe du må vite om meg. Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det.
Den har latt meg bli en god keeper og nå langt, men nå klarer jeg ikke å bruke den.
Emi, superkraften som lar deg vite hva som skal skje et sekund før det inntreffer,
det som gjør deg stor, ligger her og her. Ok?
Det er ingen bryter, Emi. Det er deg. Det har alltid vært deg.
Det har alltid vært meg.
Se hvem som er tilbake! Det langsiktige prosjektet.
Flaks i kjærlighet, men uflaks på banen?
"Jeg er så forelsket."
Du! Kutt ut!
Slutt! De sover i etasjen under! Slutt!
I morgen skal både min og din historie endres.
Nei!
Å være keeper er utakknemlige greier. Man må vente på mulighetene.
Det er noe annet for en spiss, som kan komme inn i tre minutter og score.
"For en spiss!" Det er noe annet å være keeper.
Man må vente på skader eller spille veldig bra.
Jeg gjorde det veldig bra på trening. Det var den eneste muligheten jeg hadde.
Mot Kelechi Iheanacho…
Rett på keeper.
Dette kan være en alvorlig skade for Bernd Leno.
Og Arsenals reservekeeper, Emi Martínez, gjør seg klar.
Ballen var ikke grei mot ham, men han fikk den til Salah…
Det er noe helt eget med de som når et visst nivå globalt.
Han leser personen foran seg, personligheten som skal skyte på ham.
…Martínez' redning.
Han har en sjette sans.
For meg er det som om han blir større når han står i mål,
som om han blir en superhelt.
Harry Kane har fått…
Det var som om noe klaffet for ham, og han ga seg aldri.
Walters. Diouf. Flagget er oppe. For en fantastisk redning.
Konkurranse ga meg mer enn talentet, for å være ærlig.
Jeg har alltid hatt talent for fotball. Pappa sa at jeg hadde en tryllestav.
Emi hadde en tryllestav som lyste opp. Han hadde alltid en blokkering, en redning…
Det finnes tusenvis av talentfulle folk, men få av dem gjør oppofringer.
Han var alltid sånn. Psykoterapien har nok hjulpet ham
når det gjaldt å være langt hjemmefra, for det er ikke enkelt.
Jeg tror at Santi forandret alt.
Da Santi ble født, lovte jeg at det var siste gang jeg ble lånt ut.
2 MÅNEDER
Det var noe som drev meg. Jeg har alltid vært målrettet.
Og målet mitt var å slutte å flytte fra hjem til hjem på utlån.
Nevøen min ble født, og VM var i juli.
Vi kvalifiserte oss til åttendedels- finalen. Som fan sa jeg: "Jeg vil se VM."
Jeg sa: "Kom, så drar vi." Vi dro fordi jeg ikke spilte så mye.
Vi dro til Russland, bare vi to, side om side.
Og vi brakte uflaks. Vi tapte kampen. Vi ble helt knust.
Argentina er nok en gang eliminert fra VM. Neste gang skjer det.
Jeg skjønte ikke hvorfor broren min ikke spilte som keeper.
Emi hadde det som krevdes. Og han var fast bestemt på å være der.
Jeg skulle stå i mål i neste VM.
Det var fokuset mitt de neste fire årene, å være førstekeeper i VM i Qatar.
I klubbens garderobe
har han alltid en lapp der det står hva som er hans mål for sesongen.
Og han klarer det bestandig.
Arsenal tar sikte på sin 14. FA-cupseier.
Skudd fra Mason Mount. Første redning.
Martínez strekker seg ut. Fantastisk!
Han viser nok en gang hvor dyktig han er i buret.
For en redning fra argentineren Martínez!
Det har vært en langvarig kamp for å få spille.
Et helt tiår for å komme hit. Du er valgt ut til finalen.
Nå kan du og familien feire at dere vant FA-cupen, takket være mannen til venstre.
Hvis du kan sette ord på det…
Jeg sa til ham før kampen:
"Du skal vinne kampen for oss, for du er kapteinen." Og han gjorde det.
-Når det gjelder familien min… -Stor respekt for denne mannen.
For første gang vant han en tittel på Wembley, Englands mest ikoniske stadion.
Det var en lettelse. Nå var han svært nær landslaget.
Det kom som en bonus at det la press på dem.
På landslaget så de at han var en keeper som var svært rask og lå godt an.
Men legenden Armani var allerede på plass.
Det var ikke mulig å droppe Armani.
Det er som å overta etter Messi. Man kan ikke droppe Messi.
Keepertrener Martín Tocalli kjente ham fra før av.
Han kjente til personligheten hans.
Han trengte bare å spille regelmessig for klubbene sine og ha tro på seg selv.
Er han unik? Ja.
Emiliano skiller seg ut på grunn av det psykiske. Ferden dit har styrket ham.
Franco og Gonzalo kan ikke reise fordi PCR-testene deres fortsatt er positive.
Emiliano Martínez skal spille.
Emiliano har åpenbare evner, og han kan få muligheten til å spille.
Da Scaloni
ringte Emi og sa at han skulle være keeper for det argentinske landslaget,
så var jeg alene hjemme, og jeg dro til parken med en termos.
Og jeg husket alt han hadde gjort som barn.
MARTÍNEZ VALGT TIL KEEPER
Hvorfor valgte Scaloni den gutten?
Skal vi vinne Copa América med en helt ukjent keeper?
Merkelige greier.
"Man må ha kabel-tv for å vite hvor han spiller." "Du følger ikke med!"
Det er underlig at en journalist ikke gjør research
på personen som de skal snakke om.
Hei!
Ikke snu deg! Jeg snakker til deg!
Du er fortsatt et langsiktig prosjekt. Selv om du ikke bruker bryteren lenger.
Landslaget var ikke noe nytt for meg. Men jeg var ny for fansen og tilskuerne.
For meg var det som å dra til AFA-treningsbanen som 14-åring.
Da Emi begynte å spille for Argentina, hadde han tre draktnumre.
Han hadde vært nummer 26 hele karrieren. Han sa: "26 finnes ikke."
Han var så trist. Jeg sa: "Men hvilke andre numre er ledige?"
Han sa 13, og et annet nummer som jeg ikke husker. Og så sa han 23.
Jeg sa: "Emi, Santi ble født den 23."
"Det er jo sant! Jeg må gå!" Så la han på for å be om 23.
Men det var åpenbart at det skulle bli 23.
Copa América er i gang!
Argentina ligger an til å nå en ny finale! 28 år! Skal de omsider vinne?
Et livsverk kunne reduseres til fem-seks kamper.
Chile rykker frem. Målsjanse… Martínez er der! Martínez!
Flott personlighet. Scaloni gjorde et godt valg av keeper.
Han dro til Copa América det året jeg var gravid.
Kona mi var gravid. Jeg ville være til stede når datteren vår ble født.
Jeg ville ikke se på noen av kampene. Jeg var så lei meg for at han ikke var der.
"På grunn av viruset. Jeg kan ikke dra."
Da han sa at han ikke kunne komme, at det var umulig, så tenkte jeg:
"Sånn er det bare. Jeg skal være lykkelig, dermed basta."
Datteren min ble født to dager før Ecuador-kampen.
Pappa og broren min sa: "Hun bringer lykke."
Han så fødselen på et nettbrett. Det var sånn han så Ava.
Det var tungt å ikke kunne være til stede, å være så langt unna.
Jeg sa: "Dere må vinne. Ellers var alt dette forgjeves. Skjønner du?"
KVARTFINALE
To dager senere spilte jeg kamp, og jeg tenkte: "Ingen slipper forbi meg."
Han utviklet seg som spiller, ble mye bedre,
ble tatt ut til landslaget, og alt gikk veldig bra.
Og mot Colombia…
SEMIFINALE
Straffekonk mellom Argentina og Colombia om finaleplass.
I straffesparkkonkurranser, med tanke på min høyde og beinstyrke,
tenkte jeg: "Velger jeg rett side, har jeg 80 % sjanse for å redde."
Det er ikke 50-50. Velger jeg rett side, har jeg 80 % sjanse.
Straffesparkkonkurransen står 1-1.
Sánchez! Det er Dibu, Dibu Martínez! Martínez! Martínez!
Han tøyser ikke med alle på samme måte. Enkelte spillere tar han på alvor,
og andre tøyser han med for å få dem til å miste selvtilliten.
-Du ler, men du er nervøs. -Ja.
-Ballen er foran. -Den er på merket.
Ja da, bare spill dum, du.
Tenk deg at det ikke er publikum til stede,
men det øker likevel presset på den som skal skyte.
Alt er stille, og det er noen som snakker.
Selv idet man skal ta straffen, snakker han.
Slapp av, jeg redder den. Jeg skal gruse deg, kompis.
Martínez redder! Dibu igjen! Dibu!
Aner du hvor mange straffer jeg har tatt? Og han sa det samme til meg.
Han sa det når det sto om oppvasken. Tenk da når det gjaldt Argentinas ære.
Det ble ikke mål.
Jeg tror at det bare kom ut der og da, fordi…
For oss og for ham er en redning som et mål.
Hvis han redder, er vi i finalen. Cardona!
Dibu! Utrolig! Ufattelig! Martínez! Martínez!
Det var da Dibu ble stor.
Argentina! Argentina i Copa América-finalen!
Det var da han begynte å ta ansvar og være til stor hjelp for oss.
Heia Argentina Vi skal vinne
Nei, det er et unikt øyeblikk for meg personlig og for familien min.
Jeg ble far for fire dager siden og har ikke truffet datteren min ennå.
Jeg prøver å oppfylle en drøm, å vinne en tittel med landslaget.
Ja, det var en veldig vanskelig tid for familien…
Tenk deg for ham, som var borte fra datteren sin og ikke kunne holde henne.
Og ikke bare det. Ava ble født, og det gikk tre uker før han kunne holde henne.
7. JULI - AVAS FØDSEL
Det er nå eller aldri, mot Brasil. Heia Argentina!
Han visste at han skulle redde alt. Han var overhodet ikke i tvil.
Han skulle bli stjernen.
Brasil prøver å utligne. Det er Neymar, bra innlegg. Det klareres.
Martínez med en utrolig redning! For en prestasjon!
Nå skjer det!
Etter 28 år vinner det argentinske landslaget en tittel!
Messi sa det i pep-talken. Dibu fikk ikke holde datteren sin, men det ga uttelling.
Dibu løfter pokalen, og Argentina er mester igjen!
"Ser du? Vi vant Copa América takket være jentungen," sa jeg.
Det var en vanskelig tid, men de vant i hvert fall.
Pappa!
Hei, vennen! Jeg har savnet deg. Gi meg en klem, en stor klem.
Hver gang jeg ser henne, sier jeg: "Hun sikret oss Copa América."
Da jeg ble Argentinas førstekeeper og skulle spille i VM,
fokuserte jeg på hva jeg måtte jobbe med for å vinne.
Men jeg sa ikke: "Jeg skal vinne neste VM i Qatar som Argentinas stjerne." Nei.
Jeg har en prosess, men jeg er ingen dust. Hver prosess har sin historie.
-En ny drøm begynner. Vi er i Qatar. -To lag vil la en drøm gå i oppfyllelse.
Enda et skudd. For et mål!
En stor nedtur for Argentina. Stor sorg. Saudi-Arabia 2, Argentina 1.
Jeg husker at det var taust i garderoben etter kampen.
Man hørte materialforvalteren plukke opp skoene, lyden av knottene.
Jeg husker det fremdeles, som om jeg ser det i sakte film.
24 TIMER FØR KAMPEN MOT MEXICO
2-0 mot Mexico, 2-0 mot Mexico. Husk det.
Jeg blir best i VM.
Etter seieren mot Mexico slo Argentina Polen 2-0 og ble gruppevinnere.
Krigere blir skapt i motgang, og vi er sterkere nå.
KVARTFINALE ARGENTINA MOT NEDERLAND
Van Dijk!
Dibu, Dibu, Dibu!
Dibu Martínez, fenomenal!
Han vokste enda mer, hvis det i det hele tatt var mulig.
Dibu, Dibu, Dibu Martínez!
Martínez redder! Du klarte det igjen!
En slik keeper gir en følelse av trygghet.
Messis lag er blant de fire beste i verden.
Vi klemte hverandre, gråt. Vi var som to barn.
"Du klarte det igjen. Du hjalp oss igjen." Det er alltid fint når noe bra skjer.
Drømmen lever! Nå nærmer den seg!
Hvorfor er vi i semifinalen?
Fordi vi har baller, lidenskap og hjerte, og vi gjør det for 45 millioner mennesker.
Argentina knuste Kroatia 3-0 og er i finalen.
FINALE ARGENTINA MOT FRANKRIKE
Det er den viktigste kampen på 36 år for Argentina.
Argentina spiller mot Frankrike i VM-finalen.
Vi ledet 2-0 i finalen og alle var glade,
og så, typisk nok, ble vi truffet av en bølge.
Mbappé! Mål for Frankrike!
Mbappé utligner med et utsøkt mål. Nå er Argentina under press.
Det er ikke mulig.
Snakker om lidelse, ikke sant? Argentinere må bestandig lide. Sånn er det bare.
I det siste minuttet var det en helt vanlig kamp. Helt normalt.
123 minutter inn i ekstraomgangene. Kampens siste spill. Frankrike har ballen.
Otamendi klarerer.
Konaté bakerst. Se!
Otamendi bommer, Kolo Muani skyter!
Fra da Otamendi bommet gikk det ett eller to sekunder.
Det var matchball, det definerende øyeblikket for Frankrike.
Jeg satt som frosset fast, selv om jeg så det.
Jeg hørte folk skrike rundt meg. Skrike, hoppe.
Og jeg var som en statue. Uttrykksløs.
Jeg løp ikke ut for å gjøre målet mindre. Da kunne han ha lobbet.
Hadde jeg rygget, ville han ha sentret til Mbappé.
Jeg ble stående midt på, der jeg kunne presse ham litt og tvinge ham til å skyte.
Det var det jeg sa. Jeg avgjør om du blir helten eller skurken.
Ballen traff meg her, der stjernen er.
Litt høyere, og den ville ha gått inn.
Da ville man ha fremstått som en idiot i fire år. Ikke sant?
Det er tidenes beste redning på grunn av konteksten,
fordi det er VM-finalen etter 123 minutters spill,
på grunn av hvordan Emiliano jobbet. Jeg er overbevist om at det er sant.
Vent litt… En redning er som et mål, ikke sant?
Jeg ville ha straffekonk.
Kom igjen, Coman! Coman.
Martínez! Martínez! Dibu Martínez!
Heia Argentina!
Argentina har fordel i straffesparkkonkurransen.
Jeg trodde at han skulle bomme under press. Ikke at jeg skulle redde den.
Han skyter!
Den går utenfor! Utenfor!
Da han bommet, følte jeg glede. "Han bommet, akkurat som jeg trodde."
Tchouaméni skyter utenfor! Dans, Dibu, dans!
Heia Argentina! Montiel skyter!
Mål!
-Argentina er verdensmestere! -Han omfavnes av lagkameratene!
-Etter 36 år er Argentina… -Verdensmestere!
Argentina er verdensmestere.
Jeg gikk ut på banen etter finalen,
og vi bare så på hverandre.
Noen ganger sier et blikk mer enn tusen ord, ikke sant?
Man kan ikke forklare hva man opplever, hva man føler.
Heia Argentina
Uansett hva som skjer i proffkarrieren, så vil gruppa som spilte i VM,
de 40 dagene vi bodde sammen på det universitetet… Vi vil huske det.
Jeg er glad. Man gjør det med stolthet og lidenskap.
Jeg vil ha rekorden for flest landskamper som keeper.
Jeg har mange mål å oppnå.
Du er best, Dibu! Takk!
Stolt av at han er fra Mar del Plata.
Dibu Martínez er best.
Samme frisyre og hårfarge som Dibu.
Han viser at alt er mulig.
Emiliano Dibu Martínez, æresborger av byen.
Man ser tilbake og sier: "Han spilte på løkka i nabolaget."
Oppofrelser fører til heder og ære.
Han har alltid prøvd å oppnå målene sine.
Tok det lang tid? Kanskje.
Eller kanskje ikke. Ikke vet jeg. Det kommer an på hvordan man ser på det.
Han blir hos bestefar.
Hans suksess er familiens suksess,
for bak hver spiller er det folk som støtter dem og jobber hardt.
Ale og jeg prøver alltid å få våre drømmer til å gå i oppfyllelse, slik Emi gjorde.
For meg betyr det alt. Det er mye. Jeg…
Et helt liv med oppofrelser, vet du. Og det gir utslag på to sekunder.
Han er den fødte keeper.
Mamma, pappa! Vi er blitt mestre!
Gutter? Er det dere?
Ikke kjefte på dem, men: "Gutter…"
Hei, gutter. Hvordan var det på skolen?
Jeg skal gruse deg!
Prøv å redde denne.
Det er skolebuksa di. Hva skal du ha på deg i morgen?
Egentlig glemte jeg den på bussen, så jeg måtte reparere buksa med en lapp.
Må jeg si "woo-hoo"?
Woo-hoo! Kom igjen, Emi!
Nei!
Hva er det du gjør? Å nei! Nei!
Skikkelig luksus!
Ok, den er i boks! Kom igjen!
Dødsbra!
Tekst: Tore Fossheim