Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Istoria fotbalului ne-a dăruit nume uriașe,
cu un singur obiectiv, să marcheze goluri.
Dar sunt și câte unii care vor să ne oprească, să nu ne lase să intrăm.
Și dintr-un motiv ciudat, azi toți vor să se facă portari, nu?
De ce?
Poate că are legătură cu un tip anume.
Așa că azi vă spun povestea unui anume Emiliano Martínez.
Da, tipul căruia i se spune Dibu.
Premiul FIFA pentru cel mai bun portar al sezonului
i se acordă argentinianului Emiliano Martínez.
Oamenii mă întreabă mereu care sunt idolii mei
sau ce portar admiram în copilărie.
Eu spun mereu că o admir pe mama, care lucra ca femeie de serviciu,
și pe tata, care muncea…
Sincer, ei sunt idolii mei.
Vă mulțumesc.
A câștigat Cupa Mondială și titlul de cel mai bun portar.
Emiliano Martínez, cel mai bun portar al sezonului.
Cel mai bun portar din Cupa Americii în 2021.
Dibu Martínez a câștigat trofeul Yashin la gala Balonul de Aur.
Dibu Martínez a câștigat din nou premiul pentru cel mai bun portar.
La asta visează orice copil de șase ani. Era scopul meu și știam că sunt pregătit.
BAZAT PE O POVESTIRE DE HERNÁN CASCIARI
- Nu poți! - Nu ești bun de nimic!
Fraiere! Ești vai de capul tău!
Niciodată nu mi-a fost frică de minge. Sunt exigent cu mine.
Am văzut alt portar
și nu înțelegeam de ce nu i se acordă o șansă.
Înduram orice.
Nu puteam accepta că nu jucam. Eram pe fundul prăpastiei.
Am făcut sacrificii, nu s-a întâmplat peste noapte.
Mă așteptam să spună că s-a săturat și să se întoarcă.
Băiatul ăsta era hotărât să reușească.
Emiliano se remarcă prin tăria psihică. Drumul ăsta l-a călit.
A fost stabilit lotul final. Joacă Emiliano Martínez.
Nivelul lui Emiliano e evident și ar putea avea șansa să joace.
Bună, străine!
Având cei doi portari, ce va schimba Martínez?
Se spune că-i datorează totul antrenorului.
Dacă n-ai cablu, habar n-ai unde joacă tipul.
Ce-o să facă în poartă?
Până s-a legat totul.
Nu sunt nou la naționala Argentinei. Am fost la Mondiale la U20 și U17.
Bună, campionule.
Eu decid dacă devii erou sau ticălos.
Știu că am dat naționalei o doză de optimism.
Dacă aleg lateralele, am 80% șanse să apăr.
O să te mănânc de viu, frate.
Dibu e o figură, e trăsnit.
Dacă-ți zicea așa, sigur se întâmpla.
Cred că a reprezentat un avantaj pentru grup.
Întâi cu paradele lui.
Apoi cu felul de-a fi.
Ai emoții, nu?
Fie că apăr, fie că nu, există încredere.
Știam că odată ajuns la națională, acolo rămâne.
Dibu e un om extraordinar.
Te făcea să simți că adversarii o să șuteze, dar n-o să marcheze.
Când e în poartă, devine mai mare.
Dacă trebuia să intre în stâlp ca să apere, nu stătea pe gânduri.
Are un al șaselea simț.
Eu zic că avea ceva.
El știe adevăratul motiv.
S-a născut să fie portar.
EMI MARTÍNEZ: COPILUL CARE OPREȘTE TIMPUL
Meciul e urmărit de 1,5 miliarde de telespectatori din toată lumea.
Argentina întâlnește Franța.
Lăsați-mă să visez un pic!
Echipa lui Messi contra echipei lui Mbappé.
Cine va învinge?
Când am ieșit să jucăm finala la Mondiale,
am simțit un gol în stomac cum nu mai simțisem în cariera mea.
Când vezi cupa mondială uriașă
și pe cei vreo 70.000 de oameni de pe stadionul Lusail,
simți adrenalina, fiindcă joci o finală mondială.
Credem în voi, băieți!
Credem în echipa asta. Hai, Argentina!
Când am văzut oamenii cântând,
mi-am amintit de copilăria mea în Argentina și de curtea școlii.
Mare popor argentinian, te salut
ȘCOALA SAGRADA FAMILIA
Acolo era Micul Coco.
Laurii tăi să fie veșnici…
Și puțin mai departe, Ale, fratele meu mai mare.
Am știut să învingem…
Profesoara îi dirija pe copii.
…să învingem
Atunci am descoperit butonul.
Să trăim încununați de glorie…
Ce e asta?
De ce am un buton în buric?
Ce e cu mine?
Băi!
Ați înțepenit?
Ce ciudat!
Doamnă profesoară, ce se întâmplă?
Nu înțeleg.
Să răspundă careva!
Coco, fă ceva!
Doamnă, Coco nu vorbește cu mine!
Nu se poate! Eu sunt de vină?
Ce-am făcut?
Sau jurăm să murim acoperiți de glorie
Ce-a fost asta?
15 IANUARIE 1999
Am călătorit peste tot, dar Mar del Plata va fi mereu acasă.
La ora 07:00 mergeam la stația de autobuz ca să mă duc la școală.
Mergeam de la plaja Punta Mogotes până-n cartierul Jardín după-amiaza.
Dura vreo 30-40 de minute.
Mergeam cu bicicleta la terenul de fotbal cu poarta fără plasă.
Petreceam mult timp doar cu fratele meu.
Mama și tata ne-au învățat dintotdeauna să ne iubim ca frații.
Eram nedespărțiți.
În fața casei aveam un gard de sârmă.
Cred că avea 15 metri și toată ziua băteam mingea.
Competiții, penaltiuri, opriri pe piept, lovituri cu capul, de toate.
Ne jucam zilnic așa, mereu cu mingea.
Emi, treci în poartă!
Vreau să fiu atacant.
- Eu bag goluri, tu aperi, da? - Bine.
Lucas Tancul.
Brady Țânțarul.
Loquercio Crețul.
Diego Garello.
Pata Suárez.
Ariel Polizorul.
Ariel trimite mingea în dreapta.
Polizorul lovește și gol! Emiliano e luat prin surprindere.
Crețul se apropie de careul de 11 metri. E fault!
Aici. Nu, aici. Mai bine… Așa! Gata.
Toto Bertoglio.
O centrare lungă, foarte înaltă.
- Lovitură de cap puternică! - Nu!
Coco încearcă să apere. E autogol!
Micul Coco.
De ce?
Portărașule, aici joacă oamenii mari.
Tu du-te și fă castele de nisip!
Ce pasă trimite Toto!
Polizorul se apropie în viteză.
Ce-ai de gând?
Nu! Ce faci? Potolește-te!
Te mănânc de viu!
Cum a apărat Emiliano Martínez!
Incredibil, Emiliano! Câte mâini ai?
Am câștigat!
Incredibil!
- Cum ai reușit? Ești bun! - Ai reușit ceva bestial. Ești beton.
Ăștia-s pantalonii de școală.
Ne omoară mama!
Mostris sunt mai mari decât mine, s-au născut în ’89, ’90.
Toată ziua umblam împreună la școală, la fotbal, la plajă.
Am început să ne zicem Mostris și așa ne-a rămas numele.
E greu de explicat ce înseamnă „Mostris”.
În Argentina, în Mar del Plata,
când eram mici, voiam să avem o poreclă a noastră.
Până la urmă, cred că Mostri a prins. „Vine Mostri.”
Mostris e gașca noastră,
formată din Emi, Toto, Diego, Ale și cu mine.
Fratele unui prieten și alții ne ziceau mereu „Mostris”.
„Mostri!”
Au început să ne zică așa și am împrumutat și noi numele.
Numele ăsta a prins.
Ni l-am tatuat în arabă.
Am avut încredere deplină în traducătorul de la vremea aia.
Credeam că înseamnă „Mostri”.
Mai târziu, în Anglia, eram la sală cu frate-miu,
a venit un arab și a zis: „Mostri”.
Așa ne-am dat seama că scria „Mostri”, fiindcă atunci nu prea aveai internet.
Nu mă întrebați de ce în arabă.
În fine, eram puștani.
Poate că acum am scrie „Mostri” în spaniolă.
Nu știu de ce în arabă.
Dar suntem cinci și încă ne strigăm Mostri unul pe altul.
În cartierul în care a copilărit Emi, cinci străzi mai departe erau câmpuri.
Mereu aveam turnee cu toți copiii din cartier.
Toată ziua băteau mingea. Dimineața, după-amiaza…
Uneori jucau noaptea, pe ploaie. Dintotdeauna le-a plăcut fotbalul.
Dintotdeauna a jucat fotbal, de când era foarte mic.
Voi sunteți, băieți?
S-a întâmplat ceva?
- Bună, băieți! Cum a fost la școală? - Tată, am jucat fotbal pe plajă.
Am pierdut cu 3-0. Dar cum a apărat Emi!
- Emi, povestește! - A fost super!
Am apărat cu piciorul ăsta și am degajat.
Da? Apără și acum! Ia, poți?
Emiliano, ce-au pățit pantalonii tăi?
Sunt pantalonii de școală. Cu ce te îmbraci mâine?
Treaba e că…
Ți-am zis de o mie de ori să nu joci fotbal în pantalonii ăia!
La duș, amândoi!
Măcar n-ați pierdut cu 4-0. Ați evitat un gol.
Tata era plecat mult timp.
Lucra în domeniul piscicol, transporta pește.
Mergea de la o pescărie la alta să umple camionul.
Pe mama o vedeam la ora 18:00-19:00, când veneam de la școală.
Era prietenul meu, cel care…
„Mamă, ce faci? Te ajut eu.”
La patru-cinci ani, lua bicicleta albastră și pleca cu sacoșa și cu banii.
Mă ajuta mult.
Emi, ce părere ai?
Mamă!
Acum sunt cei mai frumoși pantaloni din lume!
Într-o zi o să fiu campion mondial
și nu va mai trebui să muncești sau să coși niciodată.
Sigur, campionul meu.
Îi era foarte clar că pleacă.
Mereu îmi spunea
că atunci când va ajunge fotbalist, fiindcă singur va ajunge fotbalist,
nu va mai trebui să muncesc.
Fotbalul a fost mereu prioritatea mea.
Când eram mic, nu voiam să merg la înghețată sau la pescuit,
duminica dimineața mă duceam să joc cu echipa mea.
Așteptam cu nerăbdare toată săptămâna.
Când Emi era mic, îi strigam din camera mea:
„Culcă-te! Mâine te trezești devreme.”
Mi se părea că vorbește cu cineva.
Nu știu dacă avea vreun prieten imaginar sau vorbea singur cu glas tare.
Bună, campionule!
Cine… ești?
Eu decid cine pleacă fericit acasă și cine pleacă trist și nu poate dormi.
- Visez. - Nu, ești treaz.
Dar tu vorbești, iar mingile nu vorbesc.
Nu doar atât. Fac jonglerii, zbor și lovesc plase.
Îmi place să lovesc plase.
Eu decid dacă devii erou sau ticălos.
- Nu exiști. - Uite cine vorbește!
Cel pe care-l pun în portă fiindcă e prâslea.
Puștiulică.
Ce e, campionule? Ți-e frică de mine?
De ce mi-ar fi frică de tine?
Mereu am știut că o să reușesc.
Niciodată n-am avut îndoieli, n-am zis că dacă nu, o să lucrez în port.
Susana, mașina și Alberto.
Jeepul roșu a fost prima mașină a tatei.
Țin minte că mereu avea…
O ținea mereu curată, dar mereu i se strica ceva.
Băieți! Haideți, somnoroșilor! Haideți!
Vin!
Aveți grijă la dușul inclus! Ce lux, nu?
Haide, tată! Când astupi gaura aia?
O las așa ca să se mențină umed peștele pe care-l livrez.
Ne trezeam devreme.
Soția mea muncea,
iar eu trebuia să duc copiii în port la ora 06:00.
Dacă făceam vreun drum, îi luam cu mine.
Ne vedem, tată!
- Vine tata să vă ia. - Pa, tată! Te iubesc!
Să fiți cuminți!
Învățam la Sagrada Familia, școala tipică din Mar del Plata.
Emiliano era un copil simpatic, un guraliv.
Era cel mai înalt din anul lui, avea picioarele lungi
și alerga mereu de nebun.
Mereu îi spuneam să nu mai alerge.
Prioritatea lui erau antrenamentele, dar niciodată nu-și neglija temele.
Șapte ori unu.
Șapte.
Șapte ori doi.
Paisprezece.
Șapte ori trei.
Douăzeci și unu.
Șapte ori patru. Douăzeci și opt.
Șapte ori cinci.
Mulți copii visează să fie supereroi ca să ajute oamenii.
Sau să ajungă mari exploratori ca să găsească comori ascunse.
Este!
Nu!
Eu visam să fiu cel mai bun portar din lume.
Cum e normal, nu?
Emi a început să joace la Urquiza din întâmplare,
fiindcă aveau nevoie de copii.
Ale era atacant
și uneori antrenorul îl întreba pe Emi dacă joacă și el.
Ale s-a născut în ’90, iar Emi, în ’92.
Când era la Urquiza, era mic, avea vreo șase-șapte ani.
Ne lipsea un jucător și el a zis că e portar.
Am jucat fără un om, fiindcă ținea morțiș să stea în poartă.
Portarul s-a îmbolnăvit și a lipsit într-o duminică, iar Emi n-a mai plecat.
Oare aș mai fi avut spirit competitiv dacă n-aș fi avut un frate mai mare?
Bună din nou, campionule!
De ce nu vorbești cu mine? Normal, băiețelului îi e frică.
Uită-te la mine, puștiulică!
Uită-te la mine!
Ura!
În primul rând, Emiliano era bine clădit.
Avea o voce autoritară, un lucru atipic pentru vârsta lui.
Ziceam mereu că parcă avem încă un antrenor pe teren.
La unele meciuri venea arbitrul și ne spunea
că antrenorul echipei adverse vrea să-i vadă actele, fiindcă pare mai mare.
Avea o forță incredibilă în picioare.
Uneori juca cu colegii pe un suc.
Zbura de la un stâlp la altul și mereu câștiga.
Jorge Peta și Cacho Gonzalo ne antrenau în parc pentru meciuri.
Erau exigenți.
Făceam porți din bluze de trening și rucsacuri.
Atârnam o minge în copac
și fiecare venea și trăgea de sfoară ca să urce și să coboare mingea.
Ajutam și noi, părinții.
Făceam marcaje pe teren, tundeam iarba, îi antrenam pe băieți, îi duceam acasă.
Altfel nu se mai termina duminica.
A fost o perioadă frumoasă.
El e portarul care a apărat toate penaltiurile.
ZIARUL ȘCOLII
Ia!
CUM APĂRĂ?
Haideți!
La clubul Talleres am stat puțin timp.
Apoi am fost la San Isidro.
Era deja portarul echipei San Isidro.
Era o echipă foarte bună, echipa promoției ’92 din Mar del Plata.
Am stat vreo doi ani la ei.
Aveau posibilitatea să ne ducă la Buenos Aires să dăm probe.
- Nu știu ce-o să facem. - Factura s-a dublat.
Avem factura la curent, școala copiilor, factura la gaz. Ce facem?
De școala copiilor nu ne atingem, asta e prioritatea.
Sunt pregătit.
- Pentru ce? - Să merg la Buenos Aires.
Du-te la culcare! Mai e până mergi la școală.
Vreau să joc la un club mare.
Cheltuielile sunt mari. Drumul, cazarea…
Da, fiule, vreau să-ți îndeplinești visul, dar în momentul ăsta…
Înțeleg. Nu vă faceți griji!
Eram strânsă la pungă, fiindcă trăiam de la o leafă la alta.
Împărțeam salariul meu între factura la curent, gaz și școală.
Eu lucram în port ca șofer de camion și știți cum e.
Uneori aveam de lucru, alteori nu.
Uneori făceam ore suplimentare ca femeie de serviciu
pentru turiștii care veneau vara.
Am făcut sacrificii, nu s-a întâmplat peste noapte.
Mereu economiseam ca să nu le lipsească mâncarea.
Au învățat că mama și tata munceau pentru tot ce aveam,
un acoperiș deasupra capului, ghete de fotbal, mănuși,
bani pentru școală și cărți.
Ne descurcăm noi cumva, ca de obicei.
Deci mergem la Buenos Aires?
- Da, mergem la Buenos Aires! - Este! Mergem!
Așa, puștiule! Mergem!
Întâi l-am dus la River Plate, dar din păcate, n-a reușit.
Apoi l-am dus la Boca Juniors, dar nici acolo n-a reușit.
A venit Cacho Gonzalo și ne-a zis
că se dau probe la Independiente.
„Pepé, aș vrea să vezi un băiat.
Suntem din Mar del Plata și venim acolo.”
Mi-a zis că au venit să-și încerce norocul.
Dăduse probe la River și la Boca.
Au zis că ar vrea să-l văd și eu înainte să plece.
Era idolul lui de la Independiente și-l cunoșteam.
„Să meargă să se schimbe și să vină încoace!”
CLUBUL ATLÉTICO INDEPENDIENTE AVELLANEDA, ARGENTINA
Hai, Emi! Poți! Dă totul! Hai!
Îmi amintesc câți copii dădeau probă la Independiente.
Sigur, te gândești că n-ai cum să reușești.
Vine Pepé!
San Luis, execuți tu.
Afară!
Următorul!
Afară!
Următorul! Haide!
Următorul! Nu.
Doamne! Următorul!
E rândul tău, puștiule! Treci în poartă!
L-am cunoscut pe Emi la un turneu cu Independiente.
El era la San Isidro.
San Isidro avea echipă bună în Mar del Plata. Au făcut egal.
Eu i-am dat gol.
Dădea probă și mergea foarte bine.
Mai rămânea ceva.
- Și acum? - Racheta.
I-a cerut racheta.
- Ce e racheta? - Proba supremă.
Nimeni nu apără asta, niciodată.
Poftim?
Așa e că nu te așteptai?
Poftim? Nu!
Nu!
Credeai că e simplu, nu?
Apasă cât vrei pe buton, n-o să reușești.
O să intru în poartă, iar tu o să pici proba.
Visul tău s-a sfârșit.
N-ai să vezi!
Este!
Nu se poate!
Dacă are lucrurile la el, poate să rămână. Să vină la cămin!
A zis să stau la cămin. Am fost șocat și bucuros în același timp.
I-am văzut condiția fizică.
Cu efort și tehnică, putea ajunge un portar mare.
Asta a fost. Ne-am întors.
Am discutat în familie.
Mi-a fost greu să-l las să plece, dar știam că asta îi plăcea.
Cred că mamei trebuie să-i mulțumesc. Ea m-a lăsat să mă duc la Independiente.
BUN-VENIT! C.A.I.
Toate camerele sunt pe culoarul ăsta.
Suntem mulți.
Acolo sunt băile și dușurile.
Vino devreme ca să nu aștepți apoi o jumătate de oră.
Dacă nu, ia-ți gândul.
Sunt Ale, dar toți îmi zic San Luis, fiindcă… sunt din San Luis.
Eu sunt din Mar del Plata, dar prefer să mi se spună Emi.
Bine, Emi.
Dar cred că te știu din altă parte.
Hai să mergem!
M-am dus la cămin cu geanta și a început viața de cămin.
Când a plecat el la Independiente, parcă a rămas casa goală.
Așa am simțit eu.
Când a plecat Emi, cel mai tare a suferit Ale, în tăcere.
A suferit mult.
Cu timpul am înțeles că nu mai e.
Eram și bucuros, dar și trist, fiindcă rămăsesem singur.
Avea unsprezece ani și jumătate. A plecat de tot. Din patru, am rămas trei.
Mă scuzați!
Când am crescut, am realizat că uneori suntem egoiști.
Mă gândeam că o să reușesc pentru ei, dar nu m-am pus niciodată în locul lor.
Am plecat de acasă, l-am lăsat singur pe fratele meu,
iar pe tata, fără un copil.
Și asta am acceptat când m-am făcut mai mare.
Atunci mi-am dat seama că sunt la un club profesionist
și că începe cariera mea.
Atunci mi-a fost greu să accept lucrul ăla.
Eu l-am dus acolo prima oară.
Mi-a fost greu să-i dau geanta și să-l las acolo.
Sincer, la vremea aia era un loc modest.
Aveam o cameră îngustă, cu două paturi suprapuse.
La vremea aia mă întrebam de ce trebuia să stea acolo.
Țin mintea că venea mama și nu suporta să vadă cum arată.
Făcea curățenie în băi.
Ăsta e patul tău.
Eu stau aici, lângă tine.
Poți să-mi spui unde ai învățat să aperi așa?
Nimeni nu mi-a mai apărat racheta.
- Care e secretul tău? - Secretul meu?
Da, secretul tău.
N-am niciun secret.
- Gata, știu. - Știi? Ce știi?
Știu de unde te cunosc. Semeni cu Dibu.
Ăla de la televizor.
Dibu.
Ale, cel mai bun prieten, mi-a zis Dibu. Ziceau că semăn cu Dibu.
Au început să mă tachineze și să-mi zică Dibu, ca personajului.
La început, când a venit, era roșcat și avea pistrui.
I-am zis: „Emi, ești leit Dibu.”
Mă uitam la desene și era extraordinar.
Era portar și mergea cu cartul.
„Ziceți-mi Dibu! El se pricepe la toate.”
Așa i-a rămas numele.
Și așa e cunoscut până în prezent.
V-am zis, câștigăm cu cinci de cupă.
- Cresc cu trei puncte. - Accept. 33.
Am câștigat!
Acolo ne uităm la fotbal.
Barcelona conduce cu 1-0. Messi e deja pe teren.
Ronaldinho e-n posesia balonului.
Ce pasă de gol perfectă pentru Messi! Și acum, pe deasupra…
Gol al Barcelonei!
Barcelona lui Messi! Da, a lui Messi, a tinerei speranțe.
E o zi istorică.
Nu uitați numele ăsta, Lionel Messi.
Într-o zi o să joc și eu cu el.
Hai, Dibu!
Mama inventa orice ca să-l cheme acasă.
Îl chema dacă lua șapte la spaniolă. Emi se străduia ca să fie ea mulțumită.
Mama ne ținea mereu din scurt pe mine și pe frate-miu.
Vorbeam cu el înainte și după ore.
Mereu a fost exigentă.
Nu ne lăsa la fotbal dacă nu mâncam bine și nu luam note bune.
La ora 20:00 îl sunam la telefonul public.
Trebuia să-mi răspundă la telefonul din cămin.
Nu era zi în care să nu-mi răspundă.
Ne pregăteam fizic și tehnic.
Nu putea face unele exerciții pe care băieții le făceau ușor.
Era un obstacol peste care săreau toți portarii titulari,
dar eu nu puteam.
La 12 ani nu ai forța pe care o ai la 28.
Încercam să sar peste obstacole și plângeam, până am reușit.
Era disperat să facă ce făceau și ceilalți.
Era un copil care venise cu obiectivul de a reuși.
Sincer, nu s-a descurajat.
Mă așteptam să spună că s-a săturat și vrea să vină acasă.
Devii o figură paternă, mai ales pentru copiii din cămin.
Pepé Santoro nu era doar antrenor de portari.
A fost tatăl pe care nu-l aveam în Buenos Aires.
El vedea cât de mult mă străduiam.
A început de jos
și ne-a ascultat toate sfaturile pe care i le-am dat.
Probabil l-a antrenat bine, fiindcă la 14 ani l-au convocat la U15.
FEDERAȚIA ARGENTINIANĂ DE FOTBAL
Echipa națională are scouteri, care în weekend îți urmăresc evoluția.
Eu mă descurcam la Independiente.
Îți dădeau evaluarea în fiecare weekend.
Eram mereu trecut „Minunea Martínez”. Aveam mereu punctaj mare.
Era frumos, fiindcă întâi te gândești să joci fiecare meci pentru club.
Apoi te cheamă să te antrenezi cu echipa națională
și e ceva fără egal.
Împreună suntem de neoprit, Mostri!
Țin minte că am sunat-o pe mama pe drumul de la cămin la vestiar.
Mi-a zis: „Mamă, trebuie să-ți spun ceva. M-au sunat de la națională.”
Atunci am spus că o să devin fotbalist profesionist.
Așa crezusem dintotdeauna, dar atunci mi-am spus că sunt aproape.
Din fericire, ne-am putut bucura împreună de asta.
Așa ceva nu se uită.
La 16 ani, m-au convocat la U17.
Acolo mă duceam de luni până miercuri, în fiecare lună.
O nouă provocare pentru talentele argentiniene.
Începe Campionatul Sud-American U17 pentru Argentina.
Martínez!
Ce paradă a portarului de la Independiente!
I se spune Dibu și cu el poarta e în siguranță.
Tânăra speranță argentiniană strălucește la acest campionat.
Emiliano Martínez salvează meciul!
Argentina și Brazilia se înfruntă în Campionatul Sud-American U17.
Incredibil! Martínez, încă o dată!
Extraordinară prestația lui Martínez!
A făcut treabă bună în Chile
și atunci l-au văzut oameni de la Arsenal,
un scouter de-al lor.
Dibu, te caută cineva.
Richard Law, scouter la Arsenal.
Arsenal? Din Sarandí?
FC Arsenal, din Londra, Anglia.
Nu se poate!
Când ne-a zis
că se poate să se ducă în Anglia o săptămână la o probă, ne-a lăsat mască.
Ne-am zis că e pe bune.
„Ar putea deveni realitate. Sigur vrei asta?”
Mar del Plata e la 400 de kilometri, dar Anglia e prea departe.
N-o să-mi văd familia mult timp.
Asta e șansa vieții tale, Emi. Și a familiei tale.
Nu de-asta ai venit aici?
Visul meu era să am… Nu știu.
Voiam o casă mare pentru părinții mei sau o mașină pentru tata.
Bine, dar mergem împreună.
Așa că am plecat amândoi cu valizele, cu speranțele și așteptările noastre.
LONDRA ANGLIA
- Cine e? - Un argentinian. Sud-american.
O să afli curând cine sunt.
N-o să poți.
Nu ești bun de nimic!
- Fantoma din careu! - Ești slab la 11 metri!
- Fraiere! - Hai, puștiulică!
- Te mâncăm de viu! - Nu ești bun de nimic, portarule!
Nu!
Te-ai descurcat bine.
Dar va trebui să te străduiești mult mai mult.
A venit antrenorul, m-a felicitat pentru băiat
și a zis că rămâne la club.
Erau scouterii lui Arsenal și președintele clubului Independiente.
Au zis că trebuie să mă vândă ca să termine stadionul.
Acasă situația financiară era dificilă.
Știți cum e când nu-ți vine să crezi?
Venise momentul ăla.
Oferta de la Arsenal era mană cerească.
Cred că mi-au dat 20.000-25.000 de lire ca să semnez cu ei.
„Dacă semnez, îmi dați banii acum?” Ca să-mi acopăr toate cheltuielile.
Nu trebuia să vindem furgoneta, nici casa.
Nu asta îmi propusesem, dar mi-a prins bine financiar.
Îmi părea rău, fiindcă ne despărțeam,
dar la nivel profesional și personal, trebuia să profite de ocazia asta.
M-au cazat la o familie de englezi ca să învăț limba.
Cultura era foarte diferită, iar eu nu eram amator de petreceri.
În cămin era strictețe, nu puteam să facem nimic.
Dar mă jucam la PlayStation.
Mă duceam la baia de jos și-mi ziceau să fac liniște.
Și era 21:30.
Am zis că nu sunt la închisoare.
Am vrut să plec în Argentina și mi-am luat geanta.
Au zis să rămân.
Am stat cu frate-miu la hotel șase luni.
El se antrena, iar eu stăteam la hotel.
Eram în cea mai bună formă fizică.
Mergeam la sală de dimineața până seara.
Atât făceam.
Am făcut mușchi.
Fratele lui i-a fost coleg, prieten, a fost totul pentru el.
Iar la 18 ani mi-am închiriat un apartament.
Am venit în Anglia pentru a avea stabilitate financiară.
Pentru prima oară în viața mea.
Era ca o navă spațială, cenușie, uriașă, perfectă.
Era înspăimântătoare, cum era și banca de rezerve.
Până și frigul părea altfel.
Mereu a avut ghinionul să aibă numai vedete internaționale în fața lui.
Îmi spunea unde se ducea și ce trebuia să îndure,
cum ar fi retrogradarea sau lupta cu retrogradarea.
Arsenal îl tot ceda.
E destul de dureros pentru un fotbalist.
Cu timpul a vrut să fie portarul naționalei.
Dar nu i s-a acordat șansa, fiindcă trebuia să joace, iar el nu juca.
La fotbal simți că-și bat joc de tine.
Dar acumula ce-i trebuia, puterea necesară pentru momentul prielnic.
Fratele meu era de neoprit când se antrena și nu înțelegeam de ce nu-i dau o șansă.
Ai obosit, Emi?
Ce credeai? Că imediat o să ajungi cineva aici?
Nu! Ai mult de muncă!
Nu cred că o să reușești.
Ce greu e!
Zilele erau lungi și posomorâte.
Ploua întruna.
În plus, nu jucam deloc.
Eram mereu pe banca de rezerve sau cedat.
Mă întrebam de ce nu-mi dau o șansă dacă mă antrenez bine.
Am îndurat concurența, antrenamentele, singurătatea, călătoriile.
Nu puteam accepta că nu jucam.
Cred că a devenit mai tare psihic și profesional, fără îndoială,
fiindcă se antrena întruna și era de neoprit.
Cel mai important era că avea încredere în sine.
Încrederea în calitățile tale și corectarea defectelor, căci toți avem.
În mare parte ajutorul i s-a datorat unui psiholog.
Sincer, mi-a prins foarte bine.
Nu mă gândisem niciodată la asta.
Și nu mi-a fost frică să recunosc că am nevoie.
Asta până a apărut Mandinha.
Fiind singur, se ducea să mănânce la un restaurant.
Mergeam des, fiindcă mâncarea era bună. Știau spaniolă. Eu nu știam engleză.
Restaurantul era al familiei Mandinhei.
Restaurantul se numea Nelitos și era în nordul Londrei.
Acolo am cumpărat un apartament, iar Emi stătea pe aceeași stradă.
Poftim? Nu se poate! Serios!
Cum e posibil? N-am făcut nimic. N-am atins butonul.
Scuzați-mă, o cunoașteți pe fata din fotografie?
Sigur. E Mandinha, fiica patronului.
Sigur, era fiica patronului și nu făceam nimic.
- Bună ziua! Ce vă aduc? - O ceașcă de ceai, vă rog.
Țin minte că o săptămână am văzut-o zilnic în centrul orașului Enfield.
Mergeam la o cafenea, era și el acolo, la restaurant, era și el.
Toată săptămâna, la fel.
Nu știu de ce, dar probabil a fost soarta.
Sigur. Da, nu-ți face griji.
Așa…
L-am văzut de atâtea ori, încât i-am zis amicului lui că l-am văzut de multe ori,
dar când mă vede, coboară privirea, nu se uită la mine.
Și mă cunoștea de câțiva ani.
Într-o zi a zis: „Ne-am întâlnit zilnic, dar nu m-ai salutat.”
Știam că e argentinian.
Mi-am zis că de obicei sud-americanii sunt sociabili.
Nu!
Apoi am primit un mesaj de la Emi, în care zicea că nu e bădăran, doar timid.
Așa a început.
Scuză-mă!
Voiam să te întreb dacă ai vrea să ieșim la o cafea.
Da, mi-ar face mare plăcere.
Și am început să ieșim.
Ne-a spus că iese cu o fată
de aici, din Londra.
Părinții ei au sânge latin. Mama e braziliancă, iar tatăl, portughez.
Să fiu sinceră,
habar n-am cum comunicam, fiindcă el nu știa engleză.
M-a ajutat să vorbesc perfect engleza.
Fără îndoială, Mandinha mi-a fost un mare sprijin în Anglia.
Mi-a fost prietenă.
Nu cred că aș fi ajuns unde sunt acum sau că aș fi rezistat în Anglia
dacă n-ar fi fost ea.
Când nu ești acasă cu familia, ești singur și ai probleme,
asta îți afectează prestația.
Arsenal vrea să obțină încă un titlu.
Un gol incredibil! Ce reușită pentru Arsenal!
Dublă campioană a Angliei anul ăsta.
Hai că poți, Emi!
Când l-am cunoscut pe Emi, era la Arsenal și nu juca.
Au fost momente în care și-a pierdut dragostea față de fotbal.
Auzi, știi cum te-au poreclit? Proiectul pe termen lung.
Portarul titular e mult mai bun decât tine.
Iar el nu are buton!
„Mă întorc la Independiente. N-o să reușesc.”
A fost cel mai prost moment din carieră.
Am avut câțiva ani foarte dificili.
Mai ales el, cu fotbalul.
Ea m-a ajutat mereu foarte mult.
Ea mă aducea cu picioarele pe pământ când eram deprimat sau prea entuziast.
Erau momente în care Emi era trist, nu voia să joace.
Îi spuneam că asta e meseria lui, că trebuie.
E o fată modestă, dintr-o familie foarte bună.
În cazul unui fotbalist de elită,
și soției i se datorează succesul, fiindcă e o muncă de echipă.
Ești pregătit pentru cina cu ai mei? Nu-mi spune iar că ești timid.
- Nu, dar întâi vreau să-ți spun ceva. - Acum ți-ai găsit? Nu mă speria!
Trebuie să-ți spun ceva, dar nu știu cum să-ți spun.
M-a ajutat să devin un portar bun și să ajung aici.
Dar nu mai știu cum să-l folosesc.
Emi, superputerea de a ști ce se va întâmpla dinainte să se întâmple
și care te face să fii mare
e aici și aici, da?
Nu există niciun buton, Emi. Ție ți se datorează și așa a fost mereu.
Mie mi se datorează.
Ia te uită, proiectul pe termen lung!
Norocos în dragoste, dar ghinionist pe teren?
„Sunt îndrăgostit.”
Termină!
Termină! Cei de la parter dorm! Termină!
De mâine întorc foaia, la fel și cu tine.
Nu!
E greu să fii portar, trebuie să aștepți să se ivească ocazia.
E altfel decât pentru atacant, care poate juca trei minute și da gol.
„Ce atacant bun!” Pentru portar e altfel. Te aștepți la accidentări sau joci bine.
La mine mergea bine la antrenamente.
Era singura ocazie pe care o aveam.
Pasă pentru Kelechi Iheanacho…
A ajuns direct la portar.
Se poate să fie o accidentare gravă pentru Bernd Leno.
Se pregătește portarul de rezervă al echipei Arsenal, Emi Martínez.
Mingea nu a fost prea blândă cu el, dar tot a recuperat pentru Salah…
Cei care ajung la un anumit nivel la scară mondială au ceva aparte.
El e aparte pentru că-l citește pe cel din fața lui, care execută.
Martínez apără!
Are un al șaselea simț.
Eu văd că atunci când e în poartă, devine mai mare, parcă devine supererou.
Harry Kane…
Parcă i se declanșează ceva și nu se mai oprește.
Lângă stâlpul porții, Walters. Diouf. S-a ridicat fanionul. Ce paradă!
Competiția mi-a dat mai mult decât talent, să fiu sincer.
Talent la fotbal am avut dintotdeauna. Tata zicea că parcă am o baghetă magică.
Emi a avut mereu o baghetă magică.
Mereu a știut să plonjeze, să intervină, să apere.
Sunt mii de oameni talentați, dar foarte puțini se sacrifică.
Așa a fost mereu.
Cred că în timp, terapia l-a ajutat să treacă peste dezrădăcinare,
fiindcă nu e simplu.
Eu cred că Santi a schimbat situația.
Când s-a născut Santi, i-am promis că n-o să mai fiu cedat.
SANTI DOUĂ LUNI
Asta m-a motivat. Eu mereu am fost interesat de rezultate.
Iar scopul meu era să nu mă mai mut mereu fiindcă mă cedează echipa.
S-a născut nepotul meu. În iulie era Cupa Mondială.
Am ajuns în optimi
și fiind suporter al echipei naționale, am zis că vreau să merg la Mondiale.
I-am propus să mergem.
Am mers, fiindcă nu prea jucam.
Am mers împreună în Rusia.
A fost cu ghinion. Am pierdut meciul. Ne venea să murim.
Argentina e din nou eliminată din Cupa Mondială.
Data viitoare.
Era alt portar și nu înțelegeam de ce nu era frate-miu.
Și știam că Emi are calitățile necesare, iar el simțea că trebuia să fie acolo.
O să apăr sigur la următoarea Cupă Mondială.
Ăsta a fost obiectivul meu în următorii patru ani,
să fiu titular la Cupa Mondială din Qatar.
În vestiarul de la club
are o bucată de hârtie pe care scrie ce vrea să realizeze în sezonul ăla.
Și mereu realizează.
Arsenal luptă pentru al 14-lea titlu din Cupa Angliei.
Șutul lui Mason Mount. Prima paradă.
Martínez plonjează. Magnific!
Își arată iar clasa între buturi.
Ce paradă a argentinianului Martínez!
Ai luptat mult să ajungi pe postul ăsta,
un deceniu ca să ajungi aici.
Ești ales pentru finală,
iar acum poți sărbători cu familia câștigarea Cupei Angliei
datorită omului din stânga.
Dacă poți exprima…
L-am întrebat înainte de meci
dacă o să ne aducă victoria, fiindcă e căpitanul,
și ne-a adus-o.
- Apropo de familie, nu pot să vorbesc. - Îl respect mult.
Reușise, câștigase un trofeu pe Wembley, cel mai important stadion din Anglia.
Se simțea ușurat, fiindcă era aproape de națională.
Îl ajuta să pună presiune, ca să zic așa.
La echipa națională vedeau că era un portar rapid și bine așezat.
Dar exista Armani, care era o legendă.
Era imposibil să-l dai laoparte pe Armani.
E ca și când ai vrea să-i iei locul lui Messi. Nu ai cum.
Antrenorul de portari, Tocalli, îl cunoștea, fiindcă lucrase cu el.
Știa ce fel de om e.
Nu trebuia decât să joace constant cu echipa lui și să creadă în el însuși.
E o întâmplare? Da. Emiliano se remarcă prin tăria psihică.
Drumul ăla l-a făcut mai puternic.
Franco și Gonzalo nu pot să călătorească
fiindcă testul PCR încă e pozitiv.
O să-l convocăm pe Emiliano Martínez, al cărui nivel e evident.
Ar putea avea șansa să joace.
Când Scaloni
l-a convocat pe Emi,
i-a spus că va fi portarul selecționatei Argentinei,
eu eram singur acasă și m-am dus în parc cu termosul.
Mi-am amintit tot ce făcea când era mic.
De ce l-a ales Scaloni pe omul ăsta?
O să câștigăm Cupa Americii cu un portar necunoscut?
E foarte ciudat.
„Dacă n-ai televizor, nu-l știi.” Înseamnă că nu te uiți la fotbal.
Nu pot să cred că un jurnalist nu se documentează
în legătură cu omul despre care scrie.
Nu te face că plouă! Cu tine vorbesc!
Încă ești un proiect pe termen lung.
Chiar dacă tu crezi că nu mai apelezi la buton.
Nu sunt nou la națională.
Însă eram nou pentru fani și spectatori.
Dar pentru mine convocarea la națională a fost ca antrenamentele în AFA la 14 ani.
Când Emi a început să joace la națională, a avut trei numere.
Toată cariera a avut numărul 26.
A fost trist că nu exista numărul 26.
A întrebat ce numere există.
Era numărul 13, mai era unul, nu mai știu, și numărul 23.
I-am spus: „Emi, Santi s-a născut pe 23.”
„Așa e. Te las!” A închis și s-a dus să ceară numărul 23.
Era evident că trebuia să fie numărul 23.
A început Cupa Americii!
Argentina vrea din nou în finală!
Au trecut 28 de ani. Va fi cu noroc de data asta?
Munca de-o viață se reducea la cinci-șase meciuri.
Chile avansează. Pericol de gol. Martínez apără! Martínez!
Ce personalitate! Scaloni nu a ales rău portarul.
În anul în care a fost la Cupa Americii, eu eram însărcinată.
Soția mea era însărcinată și voiam să fiu cu ea când năștea.
Nu voiam să văd niciun meci. Eram supărată că nu era cu mine.
Din cauza virusului, nu puteam să vin.
Când a spus că nu poate să vină, că e imposibil,
m-am gândit că asta e situația și că trebuie să mă bucur și gata.
A născut înainte de meciul cu Ecuadorul.
Tata și frate-miu mi-au spus că o să-mi poarte noroc.
A asistat la naștere pe tabletă.
Așa a văzut-o pe Ava.
Mi-a fost foarte greu că nu am fost acolo în momentul ăla.
I-am zis că trebuie să câștige. „Dacă nu, a fost degeaba.”
SFERTURI DE FINALĂ
După două zile am avut meci și am zis că nu-mi dă nimeni gol.
Acolo s-a dezvoltat ca jucător și a devenit mult mai bun,
a ajuns la națională și i-a mers foarte bine.
În meciul cu Columbia…
SEMIFINALĂ
Penaltiuri la meciul Argentina-Columbia pentru a decide finalista.
La penaltiuri, la înălțimea și la forța pe care o am în picioare,
mi-am zis că dacă aleg bine laterala, am 80% șanse să apăr.
Nu 50%. Dacă aleg bine laterala, am 80% șanse să apăr.
Scorul la loviturile de departajare e de 1-1.
Sánchez! Dibu Martínez!
Nu-i tachinează pe toți la fel.
Pe unii îi ia în serios, cum trebuie.
Iar pe alții îi tachinează ca să-i demoralizeze.
- Râzi, dar ai emoții. - Da.
- Mingea e-n față. - Pe punct.
Fă pe prostul! Te cunosc eu.
Atunci nu era cu spectatori,
dar tot există o presiune pentru cel care execută.
E liniște și cineva vorbește cu tine.
Și vorbește cu tine până când lovești în minge.
Stai liniștit, o să apăr. Te mănânc de viu, frate!
Martínez apără! Dibu, încă o dată! Dibu!
Știți câte penaltiuri am executat? Îmi zicea și mie precum columbienilor.
Îmi zicea așa când spălam vasele, darămite când lupta pentru Argentina.
Mingea nu intra.
Cred că așa i-a venit pe moment să facă,
fiindcă pentru noi și pentru el,
parada echivalează cu un gol marcat.
Dacă apără, suntem în finală. Cardona!
Dibu! Incredibil! Extraordinar! Martínez!
Atunci a apărut Dibu.
Argentina e finalistă în Cupa Americii!
Atunci a început să crească și să ne ajute mult.
Hai, Argentina O să câștigăm
Sincer, e un moment unic și pentru mine, și pentru familia mea.
Am devenit tată acum patru zile și încă nu mi-am văzut fiica.
Visez să câștig titlul cu echipa națională.
Da, a fost un moment dificil pentru familie.
Puneți-vă în locul lui! Era departe de fiica lui, n-o putea lua în brațe.
Mai mult, s-a născut Ava
și a putut s-o țină în brațe abia după trei săptămâni.
IULIE 2021
E acum ori niciodată. Întâlnim Brazilia. Hai, Argentina!
Știa că va apăra toate mingile.
Era singurul lui gând.
El avea să fie vedeta.
Brazilia vrea să egaleze. Neymar, centrare bună. Și respinge.
Martínez, impresionant! E incredibil ce se întâmplă.
Acum da!
După 28 de ani, selecționata argentiniană câștigă titlul.
Cum a spus Messi ca să-i motiveze, Dibu nu și-a văzut fiica, dar a meritat.
Dibu ridică trofeul, iar Argentina redevine campioană!
„Ai văzut? Am câștigat Cupa Americii datorită fetiței.”
A fost o perioadă grea, dar măcar au câștigat. Asta e.
Tăticule!
Bună, dragule! Mi-era dor de tine.
Strânge-mă tare în brațe! Mai tare!
De fiecare dată când o văd, zic că ea ne-a adus Cupa Americii.
Când am fost numărul unu în Argentina și urmau Mondialele,
m-am concentrat la câștigarea titlului.
Dar n-am zis că o să câștig Cupa Mondială din Qatar ca starul Argentinei, nu.
Urmez niște etape, dar nu sunt prost.
Fiecare etapă are povestea ei.
Începe un nou vis. Suntem în Qatar.
Două echipe urmăresc același vis.
Alt șut plasat! Ce gol!
E o mare lovitură pentru Argentina. Arabia Saudită-Argentina, 2-1.
Țin minte liniștea din vestiar de după meci.
Se auzea omul care strângea ghetele, sunetul crampoanelor.
Încă îmi amintesc ca și când ar fi filmat cu încetinitorul.
CU 24 DE ORE ÎNAINTE DE MECIUL CU MEXIC
Batem Mexicul cu 2-0.
Nu uitați! O să fiu cel mai bun de la Mondiale.
După victoria împotriva Mexicului, Argentina a bătut Polonia cu 2-0
și a câștigat grupa.
Din lovituri se nasc războinicii. Acum suntem mai puternici.
SFERTURI DE FINALĂ ARGENTINA-ȚĂRILE DE JOS
Van Dijk!
Dibu!
Dibu Martínez, fenomenal!
Devenea tot mai mare, dacă era posibil.
Dibu Martínez!
Martínez apără! Din nou!
Un asemenea portar îți dă siguranță.
Echipa lui Messi e printre primele patru din lume.
Îmbrățișări, lacrimi… Eram ca niște copii.
„Iar ai reușit. Iar ne-ai ajutat.”
E mai plăcut când se întâmplă un lucru frumos.
Visul e din ce în ce mai aproape.
- De ce e Argentina în semifinale? - Fiindcă avem curaj.
Avem pasiune, inimă și luptăm pentru 45.000.000 de oameni.
Argentina a bătut Croația cu 3-0 și e-n finală.
E cel mai important meci din ultimii 36 de ani pentru naționala Argentinei.
Argentina întâlnește Franța în finala Cupei Mondiale.
Conduceam cu 2-0 în finală, eram fericiți și brusc, cum pățim mereu, ne-a lovit.
Mbappé! Gol pentru Franța!
Mbappé egalează cu un gol superb. De acum Argentina e sub presiune.
Îmi venea să mor.
Ce suferință! Argentinienii trebuie să sufere mereu.
Asta e situația.
În ultimul minut a fost un meci normal.
Minutul 123, în prelungiri.
Ultima acțiune. Franța e în posesia balonului.
Otamendi degajează.
Konaté, în adâncime. Atenție!
Otamendi ratează. Kolo Muani trage!
De când a ratat Otamendi, au trecut vreo două secunde.
Punctul-cheie, momentul decisiv pentru echipa Franței.
Am înghețat, deși am văzut.
Auzeam oamenii strigând în jurul meu, țipau, săreau.
Eu eram ca de piatră, fără nicio expresie.
Nu m-am apropiat de el, ca să nu tragă pe deasupra.
Nu m-am dat înapoi, ca să nu-i paseze lui Mbappé, ci am stat în centru,
ca să pun presiune și să-l oblig să tragă.
Ți-am spus, eu decid dacă devii erou sau ticălos.
Mingea m-a lovit aici, unde e steaua.
Un pic mai sus și ar fi deviat, ar fi intrat,
iar patru ani eu aș fi fost prostul.
A fost cea mai bună paradă din istorie datorită contextului,
fiindcă era Cupa Mondială, finala,
eram în prelungiri, în minutul 123, și datorită intervenției lui Emiliano.
Spun asta fiindcă sunt sigur că e adevărat.
Stai puțin! O paradă e ca un gol, nu?
Voiam să ajungem la penaltiuri.
Hai, Coman!
Martínez! Dibu Martínez!
Hai, Argentina!
Argentina e în avantaj la aceste lovituri de departajare.
Credeam că ratează din cauza presiunii, nu că apăr eu, ci că ratează el.
Trage!
În afara porții!
Când a ratat, m-am umplut de bucurie. S-a întâmplat cum mă gândisem eu.
Tchouaméni șutează pe lângă poartă!
Dansează, Dibu, dansează!
Hai, Argentina! Execută Montiel!
Gol!
Argentina e campioană mondială!
Îmbrățișat de coechipieri.
După 36 de ani, Argentina…
Campioni mondiali!
Argentina e campioana mondială.
CUPA MONDIALĂ FIFA QATAR 2022
Am intrat pe teren după finală
și ne-am privit.
Cred că uneori o privire spune mai mult decât o mie de cuvinte.
Nu poți să explici ce trăiești, ce simți.
Hai, Argentina!
Orice ar fi, ca profesionist, trupa care a jucat la Cupa Mondială,
cele 40 de zile petrecute la universitate n-o să le uităm niciodată.
Sunt fericit. O faci din mândrie și pasiune.
Vreau să dețin recordul de convocări ca portar al naționalei.
Am multe obiective de îndeplinit.
Ești cel mai bun, Dibu. Mersi!
Sunt mândru că e din Mar del Plata.
Dibu Martínez e cel mai bun.
S-a tuns și s-a vopsit ca Dibu.
El e un exemplu că orice e posibil.
Emiliano Dibu Martínez, cetățean de onoare.
Te gândești că a început pe un mic teren dintr-un cartier.
Sacrificiul îți aduce gloria.
Mereu a încercat să-și atingă obiectivele.
A durat mult? Poate. Sau poate că nu, nu știu.
Depinde cum privești lucrurile.
Uite-l! Va sta cu bunicul.
Succesul lui e succesul familiei.
În spatele fiecărui jucător sunt oameni care îl susțin și muncesc.
Eu și Ale încercăm mereu să ne îndeplinim visul, la fel ca Emi.
Pentru mine înseamnă mult, înseamnă totul.
Eu…
Sacrificiile de-o viață se reduc la două secunde.
S-a născut să fie portar.
Mamă, tată, suntem campioni!
Voi sunteți, băieți?
Nu ca și când i-ai certa, ci: „Băieți…”
Băieți! Cum a fost la școală?
Te mănânc de viu!
Apără și acum!
Sunt pantalonii de școală. Cu ce te îmbraci mâine?
De fapt, l-am uitat în autobuz și a trebuit să pun un petic.
Trebuie să zic „ura”?
Ura! Hai, Emi!
Nu!
Ce faci? Nu!
Nu!
Ce lux, nu?
Bine. Gata! Hai!
Super!
Subtitrarea: Mariana Piroteală