Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
NÁRODNÍ PARK IGUAZÚ NÁVŠTĚVNICKÉ CENTRUM
Pojďte na selfíčko.
Dva lidi to zítra ve tři zrušili.
Dobře.
A nezapomeň, že chci přidat.
Ještě jednou a vyrazím tě, jasný?
Jasně. Tak čau.
Ahoj Borisi.
Uhni, kreténe. Kdo tě kurva učil řídit?
Kreténe!
PÁD OBRA
- Všechno nej. - Děkuju, lásko.
- Miluju tě. - Já taky.
Holky, oni zpívaj.
Všechno nejlepší, já úplně zapomněla!
Všechno nejlepší.
- Díky, Lety. Vypadáš úžasně. - Jdi ty. Oproti tobě? Ahoj.
- Sednu si k holkám. - Jasně, dobře se bavte.
Boží!
Pořád se před mámou stydíš? Nejseš na to už trochu velkej?
- Stačí. - Jaký stačí?
- Čau Borisi. - Ahoj.
Mám novou kámošku, Cristal.
- Ahoj. - Ahoj.
Zklidni hormon, má snoubenku, slaví narozky.
Budeš zpívat?
Jasně. Poslechneš si mámu, nebo prchneš jako krysa?
- Prchnu jako krysa. - Prostě miláček.
Někdo ti volal.
- Kámo, dáš si dort? - Ne, děkuju.
- Ne? - Ne, dík.
ZMEŠKANÝ HOVOR NEZNÁMÉ ČÍSLO
Předveď se, zlato!
TADY JULIÁN, MUSÍM S TEBOU MLUVIT
Je ti dobře?
- Jsem unavenej. Mám vypito. - To jo. Děkuju za oslavu.
Určitě jsi v pohodě? Tak jo, jdu spát. Dobrou.
Neměli jste přijet až zítra?
- Zítra nemůžu, něco mám. - Friday, neštěkej, je to tvůj brácha!
Čau Lety.
Čau Friday!
Podělaná čuba.
- Jé, kolagen. - Ne.
Hodil by se mi. Ne! Cari je 26 a taky ho bere.
Je pro Bebeho, má špatný klouby.
- Bebe má ještě klouby? - Nech to ležet.
- Chceš čaj? - Nechci nic.
Mám výbornou mátu. Kam jdeš?
- Na záchod. - Nevím, jestli funguje tamto…
Jdu chcát, ne se sprchovat.
Tak fajn.
Motá se ti hlava?
Ne.
Že se tady tak opíráš. Máš nízkej tlak?
- Ty tam někoho máš? - Možná. A kdyby? Co je ti po tom?
Řekněme, že tvoje poslední úlovky nám nepřinesly zrovna štěstí.
Nám? No teda, já netušila, že jsem v incestním trojúhelníku s vlastním synem.
Do každýho se zabouchneš a pak se ti sem nakýbluje.
Milo je jinej. Víš? Podniká, abys věděl.
Trošičku.
A daří se mu.
A v čem podniká? Trošičku?
Dělá suvenýry. Ale z křemene.
Zásobuje spoustu obchodů.
A mluv potichu, je hodně unavenej.
Celou noc pracoval, chudák.
Je mi to jasný. V koupelně jsou důkazy tvrdící něco jinýho.
Vychovala jsem z tebe snad fízla? Kterej strká nos, do čeho nemá?
Jak dlouho ho znáš?
Mrtě. Dva měsíce.
A nech toho vyslýchání, jo?
Můj život, tvůj život.
- Čaues Bebe. - Nazdar děcka, jak je?
- Fajn. Dal jsi slepicím? - Ne, čekaj na tebe.
Aha. Fraga říkal, že se ti nedovolal.
Asi. Totiž, mám takovej problém,
spadnul mi telefon do záchoda, namočil se a nejde vysušit.
Pak mu zavolám, neřeš.
Už jsem s ním mluvila. Chtěl jenom něco přiobjednat.
- Jdu za holkama. - Jo.
Stalo se něco?
Jsi v pohodě?
Jo.
Určitě?
Zjevil se fotr.
Kecáš.
To je velká novina.
- Mluvil jsi s ním? - Ne.
- Ne? - Ne.
- Co tady kurva chce? - To je nesmírně důležitá otázka…
kterou jsi měl položit… svýmu fotrovi.
Neprovokuj, vole.
Laskavě mě neprovokuj.
Kdo to zase otravuje?
Friday, kušuj!
Kdo tam?
- Julián. - Kdo?
Julián Araya.
Kurva, Friday, neštěkej!
Proč?
Jakože… proč seš tady?
Přijel jsem za váma.
Promiň, ale… moc tomu nerozumím.
Friday! Je to mámin známej. Kuš! Neštěkej!
Dost!
Nesnáší chlapy. Jak je ucítí, začne šílet.
Jmenuje se Friday?
Jo, našli jsme ji v pátek, asi před deseti lety, s Borisem na ulici.
Je slepá a zblblá, máme ji tu zavřenou.
Ahoj.
Proto tak štěkala.
Milo, seš nahatej.
Jdu nevhod, přijdu jindy.
Ne.
No, jdeš trochu nevhod.
Ne proto, že se tu producíruje, ale protože se zjevíš po třiceti letech…
jakoby nic.
Neumíš dát vědět?
Do prdele už.
Zasraná čuba. Friday!
Friday!
Ticho!
To nemůžu mít pánskou návštěvu, aniž bys dostala hysterickej záchvat?
Mlč! Máš podmínku s výstrahou!
Ticho!
Tak dost!
K nezaplacení.
Mít po ránu takovej výhled. K nezaplacení.
Dostali jsme do vínku nádhernou planetu.
Jo. Teda, ne že bych měl porovnání. Ale…
- Půjdem? - Půjdem.
Ty mrchy musej mít tam nahoře výhled.
Často snívám, že jsem pták. Hrozně zvláštní pocit.
Snil jsi někdy, že lítáš?
Na to ses mě ptala už mockrát.
- Opravdu? - Mockrát.
Ne. Nikdy jsem ve snu nelítal.
Asi proto jsem se stal pilotem.
Pamatuješ, jak jste si hrávali na obra?
Samozřejmě.
Vidíš ho?
Tamhle.
Jo, vidíš ho. Pašák.
Nádhera, viď?
Koukej. Pojď sem.
Naše čuba.
- Pamatuješ si na ni ještě? - Jak bych na ni mohl zapomenout?
- Kolika se dožila? - Šestnácti. Jednou usnula a už nevstala.
Taková chytrá fena. Ve stáří měla artritidu, chuděra.
Ale zvládala to královsky, zlatíčko moje.
Tomu věřím.
A teď mám tu ultrapravicovou feministku…
Proč jsi přijel?
Abych uzavřel tuhle životní kapitolu.
Ona nebyla? Pro mě se uzavřela dávno.
Pro mě ne.
Ani pro Borise. Vyhýbá se mi. Evidentně se taky se vším nevyrovnal.
My tři spolu…
Jak jsme byli šťastní.
Tos byl i se svou rodinou.
Pořád si to vyčítáš? Proto jsi přijel?
Vyčítám si, že jsem nechal rozhodnout tebe.
Aha, měla jsem se ti dovolit.
Ne. Mám na mysli to, co se stalo mně, a co jsem já neudělal.
Nechal jsem věci plynout.
V domnění…
nevím čeho.
Nevím čeho. Že se to třeba časem…
nějak samo usadí.
Uběhlo skoro třicet let.
Myslels, že když zmizíme…
když o nás nebudeš vědět, že na nás zapomeneš.
Měl jsem strach.
Strach, že udělám chybu, že přijdu o všechno.
A přišel jsem o dětství svýho syna.
Co se podle něj stalo, cos mu řekla?
Pravdu. Že jeho táta má jinou rodinu, že ji vždycky měl a žije s ní.
Že jsem srab.
Neřekla jsem mu, že seš srab, ani hajzl a vůl, na to přišel sám od sebe.
Byla chyba za tebou přijet?
Fakt jsi přijel za mnou?
Nebo chceš, abych se za tebe přimluvila?
Co Andrea? Žije?
- Jasně. Proč se ptáš? - Nevím, byla pořád nemocná.
Vaječníky, astma, něco s krví, štítná žláza, furt byla na umření.
Jsem ráda, že vydržela.
A ty?
Hádám, že už nelítáš.
Ne, šest let jsem v důchodu.
Naposledy jsem letěl 25. prosince 2019.
Nevím proč, ale mám…
jakoby pocit, žes…
vystoupil, když ne ze všech…
tak skoro ze všech letadel.
Ne?
Byl tu nějakej Julián Araya.
Nejmenuje se tak tvůj táta?
Kdy tu byl?
V půl sedmý, když jsem přišla od Bebeho. Čekal u vchodu, v modrým autě.
Hej.
- Slyšíš? - Jo.
Byl i v návštěvnickým centru.
Po 28 letech. Ten chlap je neskutečnej.
Tak jo, rozdělíme se do skupin.
Dobrý den. Vytvoříme skupinu?
Dobré ráno všem. Já jsem Boris a dneska budu váš průvodce a kapitán.
- Jsme všichni? - Ještě dva a můžem.
Přiznám se, že zbožňuju první skupiny, protože jsou to vždycky ranní ptáčata.
Určitě se všichni těšíte na pořádnou dávku adrenalinu, co?
A jestli ne, máte smůlu.
Lucas a Bautista?
Ahojík. Pardon, zaspinkali jsme.
Jo. Vidím. Ahojík.
Tohle vás probere. Jedem?
Takže lidi, připravíme se na sprchu. Poprosím vás, abyste si všichni sedli.
Pořádně se držte, odteďka nikdo nesmí stát, jo?
Schovejte si věci, mobily, foťáky, peněženky.
Všechno do tašek, co jste vyfasovali, ať se vám to nezmáčí. Vyrazíme.
Do prdele.
Promiň, že jsem ti nedal vedět.
Obvykle to dělám, ale musíme si promluvit.
- Není o čem. - Ale je. Jinak bys mě vysadil.
Proč jsi přijel?
Za tebou.
Můžu tě po práci na něco pozvat?
Vrať se domů.
Potřebuješ novou lampu. Jak dlouho už ti tahle zlobí?
Co já vím. Víš přece, že zvyk je železná košile, ne?
Myslíš zlozvyk?
Chceš to opravit? Posluž si.
Otevřeme téma?
Říkám, otevřeme téma?
To záleží.
Záleží. Fajn, takže neotevřeme.
Nebudeme se hádat. Netlač na pilu, jo?
Byl na vyjížďce.
- Co? - Co?
Tos mi neřek.
Neskutečný!
Ten chlap se mi fakt zamlouvá.
A?
A nic. Jenom zákazník.
Jak to myslíš? Tvůj táta není žádnej zákazník.
Mluvili jste?
Ne. Zkusil to, ale ne.
Bože, to je vůl.
Co mě urážíš? Běž do prdele.
Borisi.
Tebe fakt nezajímá, proč přijel?
- Ne. - Pěkně kecáš.
Nemůže tě to nezajímat.
Prostě nemůže, je to tvůj táta. A přijel.
Jak to vůbec můžeš říct?
Klidně mu nadávej do kurev a do sviní, na to máš právo, ale je to tvůj táta.
Rozumíš? A je tak strašně těžký žít…
Tak těžký…
- Chápeš? - A to nás omlouvá?
Můžem bejt svině, ubližovat lidem, ale žít je těžký, takže je to šumák?
Sice máš na fotra vztek, ale ano.
Ty mě tak strašně lezeš na nervy.
- Pravdou? - Tou tvou zasranou povýšeností.
Myslíš, že když seš starej a zhuntovanej, že jsi sežral všechnu moudrost. Že jo?
Vyliž si prdel, debile, běž se vysrat.
Život není pohádka, ty tupče.
Nic ti nedaruje, musíš mít kuráž. Život ti dává obrovitánskou příležitost.
Snad ti to dojde.
Běž za ním.
- Jo? - Jo, potřebuje tě.
Fajn. Jsem na příjmu.
Co ta tady dělá?
Co ty tady? Co se stalo?
Nic. Dostala jsem kopačky, tak jsem se s váma přišla opít.
Pepřová vodka. Na pikantní drby.
Byl za tebou?
Že chce, abys mě ukecala?
Musíte si promluvit. Broučku, vážně, je to důležitý.
Ubytoval se v Hotelu George.
- George… Ten zmrd. - Pojedu s tebou.
- Ne. - Lety, je rozhozenej.
Ne.
Seš hluchej, nebo natvrdlej?
Pošlu tě domů, a ty lezeš za mámou?
Pochop, že neexistuješ. Ani pro mě, ani pro ni, už mraky let.
Co tady kurva chceš?
Tamta tě vykopla, tak dolejzáš? Teď, když seš starej, plesnivej dědek?
Všechno jsem podělal. Zachoval jsem se hrozně. Omlouvám se ti.
Můžeš mě nenávidět, plivat mi do tváře, ale pořád jsi můj syn.
A mám plné právo tě z očí do očí požádat o odpuštění.
Hej! Přestaňte! Co to děláte? Nechte ho!
- Nebijte ho! - Zavolej policajty, rychle.
- Není ti nic? - Kdo vám dal vědět?
Nevracel ses a v hotelu nám řekli, že seš tady. Fakt ti nic není?
Co seš to za divocha, ty primitive? Měl jsi mluvit, ústně, pomocí řeči.
- Nikdo tě neučil mluvit? - Lety.
- Co ti řekli doktoři? - Nevím, ošetřujou ho.
Personál hotelu tě udal, abys věděl. Dostaneš flastr za otcovraždu.
- Lety, dost. Nezabil ho. - To se ještě neví.
- Uklidni se. - Ty se uklidni!
Kdo je tady násilník? Kdo zmlátil svýho tátu? Ty, ne já.
Příbuzní Juliána Arayi?
- Tady. - Jste jeho žena?
Ne.
- Já ho přivezl, jsem syn. - A útočník. A taky můj syn.
Měla jsem ho s obětí. Před 35 lety.
- Jak je mu, pane doktore? - Nic moc. Ale je stabilní, s ohledem na…
pohmožděný obličej a zlomené žebro.
Ty brutálisto.
Teď je na sedativech. Rád bych mluvil s jeho specialistou.
- Jakým specialistou? - No přece… s jeho onkologem.
Kdybys ho nezkopal, byla bych ti to řekla. Chudák.
Dlouho svýho tátu neviděl, proto to neví.
To je život.
Ano.
Dobré ráno. Jak vám je?
Dobře.
Dáváme vám nitrožilní analgetikum. Popište bolest od jedničky do pěti.
Pět.
- Usnula jsem. - Jak dlouho tu jsi?
- Chvilinku. - Celou noc.
Nevím, co na to říct. Fakt nevím… Nevím, proč to ten kluk udělal.
Ale víš.
Doktor se na vás hned podívá, ano? Za chvíli vám přineseme snídani.
- Neměla byste tam pro mě kafíčko? - Obsluhujeme jen pacienty, paní.
Aha.
Omluvte mě.
Krávo, chci jen blbý kafe, ne hotelovou snídani.
- Dám ti napít čaje. - Ne, neřeš to, pak si někde dám.
Ježiš. Musím vypadat hrozně.
Díky, že jsi zůstala.
Po tom, co ti proved, je to to nejmenší. Přece tě tu nenechám samotnýho.
Včera jsem myslela…
Kdyby ho nezarazili, tak se teď spolu nebavíme.
Kde je?
- Na policii, zatčenej. - Proč zatčenej? Někdo ho udal?
Hotelovej personál. Vždyť to byla hrůza.
Můžeš u nich bydlet zadarmo až do smrti.
To se jim neprodraží.
Ježiš, promiň. Řekla jsem to ze zvyku, znáš to.
Aspoň měl tu slušnost tě přivézt.
Ty to nevíš.
Logicky. Byls mimo, chudáčku.
Věř mi, že i když se choval jako bestie, je to kluk se srdcem ze zlata.
Je to zlatíčko, miláček.
Ahoj. Ty můj ubožáčku.
Jsem v pohodě, neboj.
- Čau tati. - Ahoj.
Proč tě takhle zřídil? Je to zvíře.
Zraněný zvíře může někdy zaútočit.
Ahoj Leticie.
Ahoj Andreo.
Já jsem Luciana.
Lula. Těší mě.
Kdo vám dal vědět? Policie? Hotel?
Já.
Stala se závážná věc, rodina to musela vědět.
Zavolala jsem od tebe. Nemáš v mobilu heslo, ty důvěřivče.
V oblíbených kontaktech byla první Andrea.
Tak jo.
Jsi v dobrých rukou.
Kdybyste něco potřebovali, ozvěte se.
Děkujeme.
Děkuju.
- Čau. - Čau.
Ty jo.
Prosím.
Ahoj Borisi.
Jsem Andrea, Juliánova žena.
Hotel stáhl obvinění, právě odešli.
Na Juliánovu žádost.
Jedu pro auto. Ty jsi kde?
U Bebeho.
Tak jo. É… za chvilku dorazím.
Jsi v pohodě?
Jo, jsem. V pohodě.
- Počkám tu na tebe. - Dobře. Čau.
Manželka, přítelkyně? Známost?
Přítelkyně.
Svítí vám kontrolka paliva.
Jé. A jo.
Všechny ty roky, co jste nebyli v kontaktu…
byl neklidný, jako by něco nedokončil.
Sice o tom nemluvil, ale bylo to na něm vidět.
My ženy jsme hodně vnímavé.
A někdy hodně hloupé.
Kdy jste to zjistila?
Ze vztahu s tvou mámou jsem ho podezírala docela dlouho.
Potvrdilo se mi to, když nechal linku z Buenos Aires do Salty.
Létal ji spoustu let, za nic na světě by se jí nevzdal.
Až to jednou přišlo. A taky se změnil.
Jednou večer, když jsme šli spát…
se začal třást jako ratlík.
Chtěl obejmout, tak jsem ho silně objala
a on se rozbrečel jako kluk.
A všechno mi řekl.
O vztahu s tvou mámou, že trval osm let a že se rozešli.
O mně vám neřekl?
Tušila jsem to.
A… dozvěděla jsem se o tobě až před několika měsíci.
Když nám řekli, že Julián umírá na rakovinu.
Měla jsem vztek.
Netušila jsem, že má dospělého syna.
Jasně.
Nevěra se odpouští, syn ne. Že je to tak?
Ne. Nevím.
Ale o mě už teď nejde.
Jde o něj…
a o tebe.
MÁMA
PUSTILI TĚ. PROČ MI TO NEBEREŠ?
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Plnou, prosím. - Naftu, benzín?
- Benzín. - Naftu.
Naftu.
Musíte to nést hrozně těžce.
Je to můj celoživotní partner.
Odejde mi jako první.
Ale budu s ním…
až do konce, jakýmkoli možným způsobem.
Třeba tím, že mě přimějete, abych mu odpustil?
Ne.
To po tobě nikdo nemůže chtít, ani já.
Ale můžu tě požádat, aby sis vyslechl, co má na srdci.
Nic víc.
Možná je to šance i pro tebe.
Ne? Určitě toho máš taky hodně na srdci.
Když si dovolíš s ním promluvit,
bude se ti žít líp, věř mi.
A on umře šťastnější.
Mámo! To jsem já, otevři.
Kušuj, Friday!
Tak otevři.
Do prdele práce.
Co se děje?
Nic.
Mám tři zmeškaný hovory a jednu SMS, že ti něco je. Nic?
Dvě hodiny ti to sem trvalo. Mohla jsem sedmkrát umřít a zase oživnout.
Nedělej zagorku a otevři.
Chovej se jako dospělá. Otevři.
A neser.
Přestaň, Friday! Je to tvůj brácha, do prdele.
Někdy mám chuť ji dát uspat.
Chudák pes. Co si vytrpěla.
Zase kouříš?
Už půl roku, od rozchodu s Alexem.
Nebyl to Alexis?
Tak Alexisem.
- Obejmi mě. - Ježišmarja. Co to s tebou dneska je?
Nech toho. Kolikrát jsem tě za 35 let obejmula já?
Fajn…
- Hezky objímáš. - No jo.
Tvůj táta mě taky krásně objímal.
Když mě takhle objímal, připadala jsem si, že neznám strach.
Dával mi pocit bezpečí.
Nechci, aby umřel.
Štve mě, že umírá.
Já vím.
Moc jsem ho milovala, víš?
A on mě taky.
I tebe.
A vy jste kdo? Sem nesmíte.
Jsem jeho syn.
- Máte povolení? - To je v pořádku.
Hned půjde. Prosím vás.
Dvě minuty, ať nemám malér.
Řekli mi, že máš nemoc.
Jo. Vážnou.
Přijel bys, i kdybys…
neumíral?
Nevím.
Odpusť mi, synu.
No, tak já…
pomalu půjdu.
Kdybych to věděl, tak tě ne…
Zasloužím si to.
Už jdu.
Zruš mi příští výjezd.
- Proč? - Udělej to.
Koupila jsem letenky a objednala taxi. Odsud na letiště a pak i z letiště domů.
Ano?
Ano, ať jde nahoru. Díky.
- Kdo to je? - Boris.
- Co tady dělá? - Mám ho poslat pryč?
- Ne, to ne. - Myslela jsem…
To je v pořádku. Pomoz mi na gauč.
Jo.
- Ahoj. - Ahoj.
Doufám, že neruším.
Ne. Vůbec ne.
Pojď dál.
Děkuju.
- Ahoj. - Ahoj.
Máma říkala, že tě propustí odpoledne, ale ve špitále mi řekli, že už tě pustili.
Byl jsi ve špitále?
Jo, kdybys potřeboval odvoz. Jo.
Aha.
Jak ti je?
Mnohem líp. Už je to mnohem lepší.
Můžeme si něco objednat, mají tu dobrý kafe. Posaď se.
Dík. Ne, to je dobrý. Musím zase běžet, od pěti mám vyjížďku.
Daří se ti?
Jo.
Jo, všecko šlape.
Už víš, kdy se vracíš do Buenos Aires?
Zítra.
- Máš večer čas? - Mám.
- Můžem zajít na večeři. - Ano, zajděme. Dáme si vínko…
a pokecáme.
- Ty smíš alkohol? - Jsem na morfiu…
Jasně.
Chceš někam zajít, nebo…
mám něco objednat, nebo něco přinesu a najíme se tady?
Ne, někam zajděme.
- Jo? - Ano, pojďme.
Tak třeba v osm?
V osm tě budu čekat, hezky načančanej.
- Tak čau večer. - Ano.
Chceš sako, nebo bundu?
Bundu.
Vynikající.
Tohle gesto si pamatuju.
Jaký gesto?
Co si ještě vybavuješ?
Něco málo, moc ne.
- Všechno v pořádku? - Ano, děkujeme.
A ty?
Co si vybavuješ?
Taky něco málo, moc ne.
Lety mi připomněla, jak jsme si hrávali na obra.
Vzpomeneš si někdy?
Kdykoli vidím tátu s klukem na ramenou.
Viděl jsi shora ty nejúžasnější místa.
Amazonku, Gibraltarskou skálu.
Čínskou zeď. Ta byla nejlepší.
Rhodský kolos. Už 2000 let neexistuje, ale tys ho viděl.
Taky jsem odtamtud viděl zápas Argentina – Nigérie z roku 94.
Máš pravdu.
Ten jsem obrečel.
Dodneška…
si pamatuju jméno zdravotní sestry, která vedla Diega na antidoping.
Sue Carpenterová se jmenovala.
Mrcha jedna.
Taky si pamatuju…
oslavy narozenin…
Vánoce…
Silvestry.
Dny dětí, dny otců.
I když jsem si je jen…
představoval.
Mohl jsi někdy přijet.
Odstěhovali jste se ze Salty.
Asi po roce a půl.
Strašně dlouho jsem o vás nic nevěděl.
Hledal jsem tě na Facebooku.
- Nemám Facebook. - Ale na Instagramu jsi.
Tam jsem tě konečně našel.
Byla to síla, dostalo mě to.
Pamatoval jsem si tě jako sedmiletýho…
a najednou zírám na 23letýho mladíka.
- Chceš dolít? - Ne, díky.
Víš, že…
jsme na konci páťáku jeli se školou do Brazílie?
Když jsme byli na letišti
a čekali na spoj do Ria…
tak jsem tě viděl procházet.
- Fakt? - Jo.
Chvíli jsem za tebou šel.
A než jsi prošel kontrolou, zavolal jsem: „Juliáne Arayo!“
Otočil ses a byls to opravdu ty.
Ale… rozhlížel ses a mě jsi neviděl.
Proč jsi za mnou nešel?
- Pozdravil bys mě? - No jasně. Neskutečně bych tě objal.
No jo. Schoval jsem se.
Bál jsem se.
Pudink tvojí mámy…
byl přímo boží, dělá ho ještě?
Naštěstí ne.
- Byl vynikající. - Děláš si prdel? Nedal se žrát.
Nikdy neuměla vařit, nebaví ji to. Vyhýbá se kuchyni jako čert kříži.
- Víš, co mi říkala, když jsem měl hlad? - Co?
„Nech si ho zajít.“
Ne!
- Špatná matka i kuchařka. - Hrozná mrcha.
Jak to tehdy podle tebe bylo?
Co na tom, jak to podle mě bylo.
- Hlavní je, co je teď. - A co je teď?
- Tohle. - Upřesni to.
- Ježiš, ty jsi otravnej. - A ty jsi zase uzavřenej.
Co jsme?
Jsme otec se synem…
co se sešli v rušný putyce po osmadvaceti letech.
To jsme.
Nic víc?
Že umíráš, to minulost nezmění.
Dobře. Ať žije upřímnost.
Nelžeš, i když bys mohl.
Nejsem tu z lítosti. Jsem tu, protože chci.
Jen aby bylo jasno.
Jednatřicet let svoji a hoříme vášní jako zamlada.
A jeden požár stíhá druhej, viď, brouku?
Zajdem na panáka, nebo máš dost?
Rád na jednoho zajdu.
Určitě? Vypadáš trochu zvadle.
Jdeme.
Tak jo.
Dík.
Jak dlouho jste spolu?
Rok a půl.
Miluješ ji?
Zatím to klape.
Co bys řekl, kdybych ti řekl, že jsem nikoho nemiloval jako Leticii.
Žes byl pěknej vůl.
- Je to tak. - Jo.
Litovals toho někdy?
- Toho poměru? - Ne, nikdy. Vůbec.
Ne.
Dřív nebo později by stejně skončil. Pro nikoho to nebylo spravedlivý.
Bylo hrozný být s váma…
a pokaždý si říkat, že je to možná naposledy.
Pak se vrátit ke druhýmu životu v Buenos Aires,
dělat jakoby nic…
Strávil jsem spoustu bezesných nocí.
A dumal nad tím…
co bych měl udělat.
Nikdy jsem Andreu nemiloval tak jako tvou mámu.
Ale dávala mi pocit jistoty.
Bezpodmínečně.
Díval jsem se na ni, jak vedle mě spí.
Klidná, aniž by něco tušila.
Chodíval jsem do pokojíčku.
Dívat se na dcery.
Připadal jsem si jako hajzl.
Nemohl jsem je opustit.
Ty seš takovej sráč.
- Ne, počkej. - Nech mě.
Nech mě domluvit. Proč myslíš, že jsem tady?
Abysme ti s mámou odpustili ty tvoje svinstva, než natáhneš brka.
Proto tady seš. Hajzle.
Borisi, počkej. Prosím tě, neodcházej.
- Vyslechni mě. - Ty si nedáš pokoj? Nic nechápeš!
Furt samá Leticie, Andrea, tvý dcery.
A já?
Co já, do prdele drát?
Máma tě kopla do řiti, páč už ji nebavilo čekat.
Já ne. Ty zkurvenej hajzle.
Já na tebe čekal, dokud mi nedošlo, že se nevrátíš.
A opovaž se říct, že ses vrátil teď, nebo tě dojebu a nikdo mě nezastaví.
Jste zasraný sobci. Oba. Ty i ta moje debilní matka.
Dycky věděla, že s náma nebudeš, že od svý rodiny neodejdeš.
A když otěhotněla, stejně si mě nechala. Musela tu velkou lásku stvrdit synem, co?
Jo. A ještě za to sklidila obdiv.
Že jo? „To je ženská, ta Leticie, vychovává dítě úplně sama.“
Ještě se tý krávě všichni klaněli, co?
Na mě jste nemysleli. Nikdy.
Vidíš mě?
Jsem dítě, cos měl se ženskou, kterou jsi nejvíc miloval.
A objevíš se…
deset minut před koncem?
Abych ti řekl, že to je v pohodě?
Jenže to není v pohodě.
Nemůže to bejt v pohodě.
Nech mě.
Ano, nebrali jsme tě v potaz.
Byli jsme nezodpovědní. Já mnohem víc než tvoje máma.
Zapřel jsem tě ženě a dcerám, abych neohrozil sám sebe.
Zachoval jsem se odporně sobecky.
A stejně jako jsem chtěl mít obě rodiny, ačkoli jsem dobře věděl, že to nejde,
tě teď žádám o odpuštění…
ačkoli dobře vím, že je pozdě.
Jedině hnusnej šmejd,
perverzní… nevím, psychopat…
by chtěl vlastnímu synovi zničit život.
A já ti přísahám…
že nic z toho nejsem.
Ještě whisky, prosím.
Dvakrát.
Lepší?
Hotel, nebo špitál?
Ne.
- Ne hotel, nebo ne špitál? - Špitál.
- Takže do špitálu. - Ne! Špitál ne!
Dobře. Jedem do hotelu. Špatně jsem tě pochopil, promiň.
Jedem.
Bude to čím dál horší.
Potřebuju umřít důstojně.
Jaksepatří.
Jsi jedinej, kdo mi může pomoct.
Dcery by to nikdy neudělaly. A žena už vůbec ne.
Tys mě vyprovokoval schválně?
- Co? Čím? - Nedělej blbýho.
Chtěls, abych tě ubil k smrti?
Řekl jsem ti, že chci umřít důstojně.
- Tak neříkej voloviny. - A chtít ode mě zabít není volovina?
Nejenžes mě opustil, ještě tě mám mít na svědomí?
Byla by to asistovaná sebevražda.
Ne vražda.
Máš to vymyšlený.
Odejdeš, kdy chceš, přijdeš, kdy chceš…
Umřeš, kdy chceš.
Mám právo si určit jak… a kdy chci umřít.
Promiň. Nezlob se.
Já…
Tohle jsem přehnal.
Nevím, co říkám, mluví ze mě chemie.
Vážně se omlouvám.
Odvez mě do hotelu.
Děkuju ti za dnešní večer.
Nevím, jestli ho považovat…
za menší zázrak…
nebo spíš za tragédii.
Ale proto jsem přijel.
Děkuju ti.
Jsem na tebe pyšnej, můj synu.
Ne. Já sám. Zvládnu to.
To je dobrý.
Ne, pojď.
Pojď.
Pomalu. Neboj.
To jediný a hlavní, co teď musí tvůj táta udělat,
je umřít.
Ví jak?
Nevím, neřekl mi to.
- Má strach? - No…
- Nevím, asi jo. - Jaký „asi“?
Já nevím, ty vole, nevím. Jak to mám vědět, skoro ho neznám.
S vhodným lektvarem bude mít krásnej odchod.
Chceš říct, žes na to už myslel?
Ach, Bebe.
Měl jsem pět lahviček lektvaru.
Čtyři…
jsou fuč.
Zkazily se, rozbily…
Zbyla mi jedna.
- Chceš? - Ne.
Ne. Děkuju, ale ne. Stejně je pozdě, je pryč.
- Pozdě? Kdo je pryč? - Táta, letěl do Buenos Aires.
On je živej, v Buenos Aires?
- Jo. - Hm. Čili neumřel?
Tak co blbneš, ty vole. Je živej.
To znamená, že mu pořád ještě můžeme pomoct umřít tak, jak si přeje.
DRASLÍK
- Co je zas? - Tvůj táta.
Neboj se, neumřel, je tady.
Tady jako tady, nebo jako živej? Mluv jasně.
Tady, v Iguazú, neodletěl. Je zpátky v nemocnici.
A jo, tady mezi náma. Ale ne nadlouho.
Dobře.
Jedu tam.
- Ahoj. - Ahoj.
- Řekli mi, že jste nemohli letět. - Ano, Juliánovi bylo ráno zle.
Ptaly jsme se naší doktorky i doktora tady
a oba se shodli, že bude lepší, když si pár dní poleží, aby nabral síly.
Tohle je Lula. Moje starší dcera.
- Ahoj. Konečně tě poznávám. - Jo.
Hodně mu pomohlo, že jste si včera vyrazili.
- Takže nevíte, jak dlouho se zdržíte? - Ne. Hádám, že dva tři dny.
Já letím teď. Máme dva špunty a manžel musí pracovně do Mexika.
Jdeš za ním?
Rád tě znovu uvidí.
Tak jo.
Doprovodím Lulu a přinesu trochu vody.
Co se někdy sejít a pokecat?
- Máme co probírat. - Jo, to rozhodně.
Čau, Borisi.
- Dobře doleť. - Děkuju.
Pospěš si. Je skoro po návštěvách.
Můžu?
Co se stalo? Nepustili pilota do letadla?
Pilot není zrovna ve stavu, aby letěl.
Že by kocovinka?
- Byla tu tvá máma. - Jo, srazili jsme se.
Sešlo se ti stádo. Dobrý?
O mě už není proč bojovat.
Poslouchej.
Dej na ni pozor.
Já jdu, lásko.
Uvidíme se pak?
Uvidíme. Dám vědět.
Tak jo. Miluju tě.
Ahoj.
- Kde se tu bereš? - Nudil jsem se, tak jdu za tebou.
Co děláš? Plánuješ útěk?
Ne, seděl…
Seděl tady ptáček.
- Ptáček? - Jo.
Dyť je zavřený okno.
Je ti dobře?
Ne.
Nechceš si lehnout?
Musím na záchod.
Nejde to.
Každej den se mi něco odporoučí.
Uvolni se, jinak se nevychčiješ vůbec.
Vidíš? Jó! To je ono, tomu říkám vodopád!
Myslíš, že je něco na druhý straně?
Na který straně?
Na druhý straně života.
No…
Nevím.
Seš ještě mladej.
Tyhle otázky si lidi kladou až ve stáří.
Nebo když dostanou rozsudek smrti jako já.
Nemysli si.
Já si tu otázku kladu už dlouho.
Když mi umřel děda Juan, tak jsem ne…
nedokázal pochopit, že už prostě není.
Nedovedu si představit, že se vědomí…
to něco, co cítí, vidí, slyší…
prostě vypne a čau.
Najednou padne tma? Prázdno? Nicota?
A když spíme? Není to totéž?
Jo a ne. Máme sny.
Ne.
Podle mě úplně neumíráme.
Tělo se rozloží, to jo, ale…
zůstane po nás jakási energie, jakoby levitující vědomí, v nějaký jako…
V nějakým druhu…
nehmotnosti.
Ty vole.
Co jsem to vyplodil za moudro? Nehmotnost?
- Jsem básník. - Filozof.
Na průvodce, co vozí lidi k Ďáblovu hrdlu, to docela ujde.
Nemyslíš?
Takže věříš, že je něco i potom?
Chci tomu věřit, ale nevím.
No, brzo to zjistím.
Jestli tam něco bude,
tak mi dej vědět, ať z toho nejsem vyplesklej,
až na mě přijde řada.
Ale ne že to přeženeš. Žádný strašený, na tohle jsem hroznej posránek.
- Fakt. - Udělám to jemně.
Slibuju.
Mám sucho v puse.
Řekni mi něco.
Ohledně toho, cos povídal včera.
- S tou pomocí jak? - Jak to myslíš?
Platí to? Nebos to jen tak plácnul?
Ne, neplácnul, myslím to vážně.
Vím, co mě čeká.
Budu trpět v agónii. Celý dny.
V bolestech.
Nacpanej práškama.
Budu zfetovanej a budu umírat, aniž bych si uvědomoval, že umírám.
Někde na intenzivce, chladný,
mezi cizíma lidma, pěknej hnus.
Nechci takhle skončit. Zasloužím si lepší smrt.
Co tvá žena a dcery?
Co na to řeknou?
Budou se divit, nebudou to čekat.
Ačkoli jsem to občas naznačil.
Ale časem jim dojde, že…
nemělo cenu oddalovat něco, co…
by o pár týdnů později stejně přišlo.
A bude to pro ně lepší.
Ušetřím je toho děsnýho,
nekonečnýho utrpení.
Mám dobrýho kámoše,
starýho jako ty…
co má doma koktejl…
nějakou šílenou směs…
až bude čas se odporoučet, jestli rozumíš.
Jakou šílenou směs?
Odvar z hub a dalších věcí, co pěstuje.
Jako takový ty šamanský lektvary, ale kapánek silnější, ostřejší.
Podle něj… to usnadní vzlet.
A je to…
cesta jedním směrem.
Jo.
- Co jo? - Jo, líbí se mi to.
Co je?
Neříkáš mi to proto, abych to udělal?
Myslel sis, že odmítnu.
Jo.
- To mě neznáš. - Ne, to fakt neznám.
Jo.
Kdy to chceš?
- Hned. - Hned?
Zítra nebo pozítří mě pošlou do Buenos Aires.
Takže buď dneska v noci…
nebo už nikdy.
Rozmyslel sis to?
Chápeš, že je to pro mě hroznej mazec?
Jasně že to chápu.
Ne, tady ne.
A kde?
Tady hrozí, že na to přijdou a ještě mě zachrání, to by byla hrůza.
- Někam mě odvez. - Někam odvez?
Ty vole, dyť mě zavřou.
- Proč? - Někdo nás při odchodu uvidí.
- V tuhle hodinu je tu mrtvo. - Poběžíš, když si nás všimnou?
Ne.
Ty budeš ráno tuhej, ale já ne.
Nechci to odsrat.
Napařili by ti otcovraždu. Máš pravdu, to ti nemůžu udělat.
Napíšu dopis. Vlastní rukou.
Že jsem se rozhod sám. Justice to uzná jako legální dokument.
Znám jedno místo, kam jezdím, když chci bejt sám.
Můžu tě tam vzít.
Odvezeš mě,
dáš mi pitíčko…
a zmizíš.
- Pomalu. - Jo.
Pojď.
- Můžu? - Jo.
- A je to. - Dobrý?
- Jo. - Rychle pryč.
Radši ho nezavírej. Ať vidí, kudy jsem odešel.
Máš pravdu. Tak pojď, mizíme.
Tamtudy.
DRAHÉ ANDREO, LULO A HELI
Andreo, má celoživotní družko.
Mé milované dcery.
Odcházím dřív. Důstojně.
Mrzí mě to náhlé rozhodnutí…
ale na poslední cestu se musím odebrat takhle.
Tamhle bydlí ten kámoš.
Že mu děkuju.
Byl bych ho rád poznal.
Třeba ho brzo poznáš, je taky pěkně zhuntovanej.
Promiň.
Moc času mi nezbývá.
Už jen čistá agónie.
A utrpení.
Co jsem chtěl vykonat, to jsem vykonal.
Odcházím v klidu, s čistou hlavou.
Zůstanu vaším ptačím tatínkem,
dědečkem, co cestuje v oblacích.
Děkuju, že jste patřily do mého života.
Děkuju vám za lásku…
za péči…
a za porozumění.
Už jsme tady?
Dál za závorou. Část parku, kam veřejnost nesmí.
Jak jsem vám říkal vždycky před odletem…
„Moje zlatíčka…
ahoj příště.“
- Nedělá mi to dobře. - Je jemná, dej si, uklidní tě.
- Už jsem to zažil, nechci stihomam. - Seš tady se mnou, tak neboj. Dej si.
Dáš mi to?
Někdy se utěšuju…
myšlenkou, že až zavřu oči, nebudu sám.
Že nás odejdou tisíce naráz.
Pomoz mi k zábradlí.
Běž.
Musíš jít.
Překlad titulků: Jiří Nehyba