Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
PARCUL NAȚIONAL IGUAZU
Veniți la selfie!
CENTRUL DE VIZITATORI YVYRÁ RETÁ
Haideți!
Doi au anulat excursia de mâine de la 15:00.
Bine.
Mai știi că ți-am cerut o mărire de salariu?
- Dacă mai ceri, te dau afară. Clar? - Da. Pe mâine!
Bună, Boris!
Idiotule! Unde ai învățat să conduci?
Tâmpitule!
ULTIMUL URIAȘ
- La mulți ani, iubito! - Mulțumesc!
- Te iubesc. - Și eu.
Uite! Cântă!
- Am uitat că e ziua ta. La mulți ani! - Mulțumesc, Leti! Arăți minunat.
Da, dar uite cine vorbește!
Bună!
- Mă duc la fete. - Du-te!
- Mai vorbim! - Bine.
Superstaruri!
Ți-e rușine cu maică-ta? Nu ești prea mare pentru asta.
- Bine. - Cum adică „bine”?
- Bună, Boris! - Bună!
Ea e noua mea prietenă, Cristal.
- Cum e? - Bine.
Gata! E cu iubita. E ziua ei de naștere.
O să cânți?
Evident. O să stai s-o asculți pe mama ta sau o să fugi cu coada între picioare?
- O să fug cu coada între picioare. - Ce frumos, scumpule!
Ți-a sunat telefonul.
- Mai vrei puțin tort? Nu? - Nu, mi-a ajuns, mulțumesc.
NUMĂR NECUNOSCUT APEL PIERDUT
Învață-i meserie, iubito!
NUMĂR NECUNOSCUT
APEL ÎNCHEIAT
SUNT JULIAN. TREBUIE SĂ TE VĂD.
Te simți bine?
Sunt doar obosit. Am băut mult.
Mulțumesc pentru azi!
- Sigur ești bine? - Da.
Bine. Merg la culcare. Pe mai târziu!
SUNT JULIAN. TREBUIE SĂ TE VĂD.
- Ați zis că veniți mâine. - Da, dar mâine am treburi.
Gata, Friday! E fratele tău, ce naiba?
Bună, Leti!
Bună, Friday!
Cățea afurisită!
- Colagen! - Nu!
Mi-ar face bine. Cari are 26 de ani și ia deja.
Dar e pentru Bebe. Are probleme cu articulațiile.
- Mai e ceva de articulațiile lui? - Lasă-l!
- Vrei ceai? - Nu vreau nimic.
Am ceai de mentă bun. Unde te duci?
- La baie. - Nu știu dacă merge chestia aia.
- Merg să fac pipi, nu duș. - Bine, atunci.
Ai amețit?
Nu.
Te sprijineai de ușă. Ți-a scăzut tensiunea?
- E un bărbat acolo, nu-i așa? - Poate.
Și, dacă e, cu ce te afectează?
Știm amândoi că nu ne-am împăcat bine cu fostele tale aventuri amoroase, nu?
„Nu ne-am împăcat”? Nu știam că sunt într-un triunghi incestuos cu fiul meu.
Nu face pe naiva! Te îndrăgostești de oricine, și ai de suferit.
Milo nu e ca ceilalți, bine? Doar ca să știi, are propria afacere.
Una micuță.
Merge bine.
- Ce fel de mică afacere? - Muncă artizanală.
Cu cuarț.
Are mulți clienți.
Vorbește mai încet! Milo e obosit.
A muncit până târziu după ce s-a întors.
Îmi imaginez.
Jucăriile din baie spun altceva.
Când ai devenit așa cârcotaș? Așa te-am crescut?
- De cât timp îl cunoști? - De mult timp. De două luni.
Gata cu interogatoriul, da?
Viața mea nu e viața ta.
- Bună dimineața, Bebe! - Salut, copii! Cum vă merge?
Bine. Ai hrănit găinile?
- Nu. Te așteaptă să le hrănești. - Bine.
- Fraga a zis că te-a sunat. E adevărat? - Da. Am avut o problemă cu telefonul.
L-am scăpat în toaletă, s-a udat și acum nu se mai usucă.
- Îl sun mai târziu. - Am vorbit deja cu el.
E doar o comandă suplimentară, atât.
- Mă duc să văd de găini. - Bine.
Te supără ceva?
Te simți bine?
Da.
Te simți bine?
A venit tata în oraș.
Glumești.
Asta e treabă serioasă.
- Ați vorbit? - Nu.
- De ce nu? - Nu.
Ce naiba caută aici?
Asta e o întrebare foarte importantă.
Iar singurul care are răspunsul la ea e tatăl tău.
Nu mă enerva!
Acum, cine mai e?
Gata, Friday!
Cine e?
Julian.
Cine?
Julian Araya.
Termină, Friday! La naiba!
De ce?
Da, nu știu. De ce ești aici?
Am venit să vă văd.
Îmi pare rău, dar nu…
Sunt puțin în ceață.
Gata, Friday!
E prietenul mamei! Hei!
Taci!
Gata!
Urăște bărbații.
O ia razna dacă miroase unul.
Ai botezat-o Friday?
Da, am găsit-o într-o vineri, cu Boris, acum zece ani, pe drum.
E oarbă și nebună. Stă acolo.
Bună!
- Deci de-asta tot latră câinele. - Milo, ești aproape gol.
- Am nimerit prost. Revin mai târziu. - Nu.
Da, ai nimerit prost, dar nu fiindcă iubitul meu e gol,
ci fiindcă ți-a luat 30 de ani să te prezinți aici.
Așa, din senin. Ai auzit de telefon?
La naiba!
Câine afurisit!
Friday!
Taci!
Ar trebui să mă poată vizita bărbați fără să te apuce pandaliile.
Taci! Îți arăt eu cine e nebuna aici!
Gata!
Gata, am spus!
E de neprețuit.
Să te trezești dimineața și să vezi asta, e de neprețuit.
Am primit o planetă minunată, nu crezi?
Da.
Dar n-am fost pe alte planete ca să pot să compar, așa că…
- Mergem? - Hai!
Ce minunății or fi văzând de acolo de sus!
Visez des că sunt o pasăre. E o senzație minunată, stranie.
Ai visat vreodată că zbori?
M-ai întrebat asta de multe ori.
- Serios? - Da.
Nu. N-am visat niciodată că zbor.
Poate de-asta am devenit pilot.
Te jucai de-a uriașul cu Boris. Mai știi?
Firește.
O vezi?
E acolo.
Da, ai văzut-o. Foarte bine.
E minunată, nu-i așa?
Uite! Vino aici!
Aici e Gorda.
Îți amintești de ea, nu?
Desigur. Cum aș putea s-o uit?
Câți ani a trăit?
Șaisprezece. Într-o noapte s-a culcat și nu s-a mai trezit.
O fetiță bătrână și înțeleaptă. A făcut artrită, sărăcuța.
Dar a îndurat totul cu demnitate, drăguța.
Nu mă îndoiesc.
Acum am o fiară care urăște bărbații.
De ce ai venit, Julian?
Ca să închei acest capitol din viața mea.
L-ai ținut deschis? Eu l-am încheiat de mult.
Eu, nu.
Nici Boris.
Mă evită. Se pare că amândoi avem treburi neterminate.
Eram atât de fericiți pe atunci,
când eram împreună.
Și tu erai fericit cu familia ta.
Încă te roade vina?
De aceea ai venit?
Mă simt vinovat că te-am lăsat să decizi.
Crezi că aveam nevoie de permisiunea ta.
Nu. Mă refer la ce mi s-a întâmplat și la lucrurile pe care eu nu le-am făcut.
Am lăsat lucrurile să meargă în voia lor.
Credeam…
Nici nu știu ce credeam. Nu știu.
Că, în timp, totul se va rezolva de la sine.
Au trecut aproape 30 de ani.
Ai crezut că, dacă nu știi unde suntem, vom dispărea și ne vei uita.
Nu. Mi-a fost frică.
Mi-a fost frică să nu greșesc, să nu pierd totul.
Am ratat șansa să-mi văd fiul crescând.
Ce crede că s-a întâmplat? Ce i-ai spus?
I-am spus adevărul.
Că tatăl lui are o altă familie și a ales să trăiască cu ei.
Că am fost un laș.
Nu i-am spus că ai fost un laș, un ticălos sau un nemernic.
Cred că și-a dat seama singur.
- Am greșit că am venit să te văd? - Ai venit să mă vezi?
Sau să mă rogi să-l conving să te vadă?
Și Andrea? Mai trăiește?
Da, desigur. De ce întrebi?
Ce știu eu? Mereu avea ceva problemă.
Ba ovarele, ba avea astm, ba sângele, ba tiroida.
Credeam că nu va trăi mult. Dar mă bucur că e încă printre noi.
Și tu?
Îmi închipui că nu mai pilotezi.
Nu, m-am pensionat acum șase ani.
Ultimul meu zbor a fost pe 25 decembrie 2019.
Nu știu de ce, dar simt
că ai terminat-o
cu avioanele, dacă nu de tot,
atunci, aproape de tot.
Nu-i așa?
Azi a venit un tip, Julian Araya. Nu așa-l cheamă pe taică-tău?
Când a venit?
La 6:30, când m-am întors de la Bebe. Era afară, într-o mașină albastră.
- Mă asculți? - Da.
A venit la centrul de vizitatori.
După 28 de ani. Demn de admirație, ce să mai zici?
- Bună dimineața! Abia aștept turul. - Bună dimineața! Putem să facem un cerc?
- Bună dimineața! Bun-venit! - Bună dimineața!
Mă numesc Boris. Voi fi ghidul și căpitanul vostru azi.
- Cum stăm? - Mai așteptăm doi și pornim.
Primul grup de dimineață e preferatul meu, fiindcă voi v-ați trezit devreme.
Presupun că sunteți gata pentru o doză de adrenalină, nu?
Dacă nu, va trebui să vă adaptați.
Lucas și Bautista?
Bună! Scuzați! Am dormit prea mult.
Nu zău! Bună!
Urcați! O să vă treziți imediat. Să mergem!
PACHETE TURISTICE DE AVENTURĂ
PARCUL NAȚIONAL MARIELA IGUAZU
Așa, oameni buni! Pregătiți-vă de un duș!
Îi rog pe cei aflați în picioare să se așeze și să se țină bine!
De acum înainte, nimeni n-are voie să se ridice!
Puneți-vă telefoanele, aparatele foto, portofelele
la loc sigur, în punga pe care v-am dat-o, și totul va fi bine.
Bine. Să mergem!
Drăcia naibii!
Iartă-mă că am venit fără să te anunț!
De obicei nu procedez astfel, dar trebuie să vorbim.
- Nu avem ce discuta. - Ba da.
Puteai să mă dai afară, dar n-ai făcut-o.
De ce ai venit?
Ca să te văd.
Aș vrea să te invit la o băutură după muncă.
De ce aș accepta?
Trebuie să schimbi aplica.
De când pâlpâie?
Nu știu, dar sper că îți dai seama că fiecare om are obiceiurile sale.
Obiceiuri proaste, nu?
Vrei s-o repari? Dă-i drumul!
Putem să abordăm subiectul?
- Am întrebat dacă putem aborda subiectul. - Depinde.
Depinde, zici?
Atunci, gata discuția.
Nu ne certăm acum, nu-i așa?
- A venit la tur. - Nu.
- Nu mi-ai spus asta.
Extraordinar!
Îmi place individul ăsta.
Și?
- Și nimic. A fost ca oricare pasager. - Cum adică „nimic”?
Tatăl tău nu e doar un pasager oarecare.
Ați vorbit?
Nu. A deschis o discuție, dar nu.
Alba, tipul ăsta e un prost.
De ce mă insulți, nenorocitule?
Boris!
Nu ești curios să afli de ce a venit să te vadă?
- Nu. - Minți.
Nu te preface că nu-ți pasă!
E imposibil. E tatăl tău. Și e aici.
Cum poți spune că nu-ți pasă? O fi fost el un nenorocit,
un ticălos, un rahat, cum vrei să-i zici, în regulă, dar tot tatăl tău e.
Ai înțeles? Viața nu e ușoară.
- Viața e dificilă. Fii înțelegător! - Și asta vine ca justificare pentru tot?
Nu? Facem praf orice și pe oricine avem chef
pe motiv că viața e dificilă și gata.
Văd că ești foarte supărat pe tatăl tău, dar da.
N-ai idee în ce hal mă enervezi când faci asta.
- Când spun adevărul? - Problema e modul în care-l spui!
Crezi că le știi pe toate?
Ce? Acum că ești bătrân și ramolit, poți să spui orice-ți trece prin cap, nu?
Du-te dracului, nenorocitule!
Viața nu e atât de ușoară, tâmpitule!
Nu e un dar. E ceva ce te obligă să ai curaj!
Viața îți oferă o oportunitate imensă.
Sper să-ți dai seama.
- Du-te după el! - Să mă duc?
- Da, are nevoie de tine. - Sună-mă dacă ai nevoie de ceva!
Ce caută mama aici?
Ce faci aici? Ce s-a întâmplat?
Nimic. M-a părăsit iubitul și am decis să beau cu tinerii.
Vodcă cu piper. Pentru o conversație picantă.
A venit la tine?
- Te-a rugat să mă convingi să-l văd, nu? - E important să vorbiți.
Trebuie să vorbești cu el.
Stă la Hotel St. George.
St. George… E un nenorocit.
- Stai! Vin cu tine. - Nu!
- Leti, nu e în apele lui. Te rog! - Nu!
Nu asculți ce ți se zice?
Îți zic să pleci, iar tu te duci la mama?
Uite cum stă treaba! Nu mai exiști pentru noi.
De ani buni!
Ce naiba cauți aici?
Te-au dat afară și n-ai unde să mergi,
acum că ești bătrân, nenorocitule?
Am stricat totul.
M-am purtat oribil și te rog să mă ierți.
Chiar dacă mă urăști și mă scuipi în față, tot fiul meu ești.
Și am voie să-ți cer iertare față în față.
Hei! Oprește-te!
- Ce faci? Oprește-te! - Gata! Nu-l mai lovi!
Sună la poliție! Du-te!
- Ești bine? - Cine v-a spus?
Am fost la hotel. Ne-au spus că ești aici.
Sigur ești bine?
- Da. - Ce ești? Un sălbatic? Un neanderthalian?
Trebuia doar să vorbești. N-ai fost învățat să faci asta?
- Nu? - Leti!
- Ce au spus doctorii? - Nu știu. Acum îl consultă.
Hotelul a depus plângere la poliție.
Vei fi acuzat de patricid.
Destul! Nu l-a omorât.
Încă nu știm asta.
- Calmează-te! - Tu să te calmezi!
Cine dintre noi e violent? Cel care-și bate tatăl.
- Tu. Nu eu, ci tu. - Familia lui Julian Araya?
- Noi suntem. - Sunteți soția?
Nu.
Eu l-am adus. Sunt fiul lui.
Și atacatorul. Și e și fiul meu.
L-am făcut cu victima acum vreo 35 de ani.
- Cum e Julian? - E în stare gravă.
Dar stabil, având în vedere condiția sa.
Are o vânătaie pe obraz și o coastă ruptă.
Ești dus cu pluta.
Acum e sub efectul sedativelor.
Vreau să vorbesc cât mai repede cu specialistul care îl tratează.
Ce specialist?
Dânsul se află sub tratament pentru cancer.
Ți-ar fi spus, dacă nu l-ai fi bătut.
Săracul de el.
A pierdut contactul cu tatăl lui, așa că nu știa.
- Așa e viața. - Da.
- Bună dimineața! Cum vă simțiți? - Bună!
Bine.
Vă dăm un analgezic zilnic, bine? De la unu la zece, cât de tare doare?
Cinci.
Am adormit.
- De cât timp ești aici? - De puțin timp.
A stat toată noaptea.
Nu știu cum să-mi cer scuze. Chiar nu știu.
Nu știu de ce ar face așa ceva.
Ba știi.
Când ajunge doctorul, va veni să vă vadă. Acum veți primi micul-dejun.
Aș putea să primesc un espresso dublu?
Serviciul e doar pentru pacienți, doamnă.
Am înțeles.
Mă scuzați!
Am cerut o cafea, nu un mic-dejun continental, nemernico.
Îți dau din ceaiul meu.
E în regulă. O să-mi iau una mai târziu.
Aoleu!
- Cred că arăt ca naiba. - Mulțumesc că ai rămas!
Măcar atât puteam să fac.
După tot ce s-a întâmplat, nu te puteam lăsa singur.
Mă gândeam aseară:
„Dacă nu-l oprea cineva, noi n-am mai fi vorbit acum.”
El unde e acum?
La secția de poliție. A fost arestat.
- De ce? Cine a chemat poliția? - Personalul hotelului.
A fost un scandal uriaș.
O să-ți dea o cameră gratis până la sfârșitul vieții.
Nu-i va costa prea mult.
Îmi pare rău! Nu…
Unele lucruri îmi scapă pur și simplu.
Scuze! Eu nu… Măcar a avut bunul-simț să te aducă aici.
Firește că nu-ți amintești. Leșinaseși, bietul de tine.
Deși uneori se comportă ca o bestie umană,
băiatul are o inimă bună.
E un om blând și bun.
- Bună! - Bună!
- Uite în ce hal ești! - Nu, sunt bine. Liniștește-te!
- Bună, tată! - Bună!
De ce te-a lovit în halul ăsta? E un animal.
Uneori, un animal rănit poate fi agresiv.
Bună, Leticia!
Bună, Andrea!
Eu sunt Luciana.
Lula.
Îmi pare bine!
- Cine v-a spus? Poliția? Hotelul? - Eu.
A fost grav. Sunt familia ta. Trebuiau informate.
Ți-am folosit telefonul. Ai încredere în oameni. N-aveai parolă.
Am căutat la „favorite” și primul nume a fost:
Andrea.
Ei bine,
te las pe mâini bune.
Dacă ai nevoie de ceva, sună-mă!
Mulțumesc!
- Pa! - Pa!
Ăsta vă aparține.
Salut, Boris!
Sunt Andrea, soția lui Julian.
Cei de la hotel au renunțat la acuzații.
La cererea lui Julian.
Mă duc să iau camioneta. Unde ești?
La Bebe.
Bine.
- Voi veni și eu acolo. - Te simți bine?
Da, totul e bine.
- Excelent! Te aștept aici. - Bine, pa!
Soție, iubită sau prietenă?
Iubită.
S-a aprins martorul de combustibil.
Da.
În toți anii în care nu te-a vizitat,
părea mereu că ceva nu-i dă pace, că lăsase ceva neterminat.
N-a vorbit despre asta, dar mi-am dat seama.
Noi, femeile, avem intuiția dezvoltată. Și, uneori, suntem și foarte proaste.
Când ați aflat?
Bănuiam de ceva vreme că avea o relație cu mama ta,
dar am știut sigur când n-a mai zburat pe ruta Buenos Aires-Salta.
A făcut ani buni ruta aceea și nu renunța la ea pentru nimic.
Într-o zi, asta s-a schimbat. Și s-a schimbat și el.
Într-o noapte, când ne-am dus la culcare,
a început să tremure ca varga
și m-a rugat să-l țin în brațe. L-am ținut strâns.
A început să plângă ca un copil.
Mi-a povestit totul.
Despre relație cu mama ta, care dura de opt ani. Că s-au despărțit.
Și, despre mine, nimic.
Dar am bănuit.
Am aflat despre tine acum câteva luni,
când ne-au spus că Julian are cancer în fază terminală. Am fost furioasă.
Avea un fiu de peste 30 de ani despre care nu știam.
Desigur. O aventură poate fi iertată, dar nu și dacă este un copil.
Așa e, nu?
Nu.
Nu știu.
Dar acum, nu eu sunt subiectul,
ci tu și el.
MAMA
AI IEȘIT. DE CE NU RĂSPUNZI?
Bună ziua!
- Plin, vă rog! - Motorină?
- Benzină. - Motorină.
Motorină.
Cred că nu vă e ușor.
Mi-a fost partener toată viața.
Acum, se duce înaintea mea.
Și voi fi alături de el…
până în ultima clipă, în orice fel voi putea.
Inclusiv convingându-mă să-l iert, nu?
Nu.
Nimeni nu poate să-ți ceară asta. Nu pot să-ți cer asta.
Tot ce pot să fac e
să te rog să asculți ce are de spus.
Nimic mai mult.
Poate asta e o oportunitate și pentru tine, nu?
Îmi imaginez că ai multe să-i spui.
Dacă îți dai voie să vorbești cu el, vei avea o viață mai bună. Crede-mă!
Iar el va muri liniștit.
- Mamă, eu sunt! Deschide! - Gata, Friday!
Haide! Deschide!
Ce naiba…
Ce s-a întâmplat?
Nimic.
Trei apeluri ratate. Un mesaj că nu ești bine.
Ți-a luat două ore.
Puteam să mor și să învii de șapte ori, să mă reîncarnez, ce-o fi.
Deschide! Nu fi nesimțită!
Ești femeie în toată firea! Deschizi ușa? Nu mai face figuri!
Gata, Friday! E fratele tău, la naiba!
Uneori, îmi vine s-o eutanasiez.
- Săraca! A avut o viață grea. - Te-ai apucat iar de fumat?
La șase luni după despărțirea de Alex.
Nu-l chema Alexis?
Alexis.
- Îmbrățișează-mă! - Doamne!
- Mă copleșești. - Hai!
Măgarule! De câte ori te-am ținut în brațe în 35 de ani?
Bine.
- Știi să îmbrățișezi bine. - Ușurel!
Tatăl tău chiar știa să îmbrățișeze.
Când mă ținea în brațe, simțeam că nu mi-e frică de nimic.
Mă simțeam în siguranță.
Nu vreau să moară.
Nu-mi place că moare.
L-am iubit mult, știi?
Iar el m-a iubit pe mine.
Și pe tine.
SPITALUL DE PE LITORAL
Cine sunteți? Nu aveți ce căuta aici.
Sunt fiul lui.
- Aveți aprobare? - E în regulă.
Nu va sta mult. Vă rog!
Două minute, că altfel voi avea probleme.
Am aflat că ești bolnav.
Da.
Foarte.
Ai fi venit dacă nu erai pe moarte?
Nu știu.
Iartă-mă, fiule!
Mă rog, eu…
o să plec.
Dacă știam că ești așa de bolnav…
Am meritat-o.
Tocmai plecam.
- Anulează următorul tur! - De ce?
Anulează-l!
Am rezervat biletele și transferurile.
De aici la aeroport și de la aeroport acasă.
Alo!
Da, poate să urce. Mulțumesc!
Cine e?
- Boris. - Ce caută aici?
- Nu vrei să urce? - E în regulă.
- M-am gândit… - E în regulă.
- Ajută-mă să ajung la scaun! - Bine.
- Bună! - Bună!
- Sper că nu deranjez. - Nu, nu ne deranjezi deloc.
Intră!
Mulțumesc!
- Bună! - Bună!
Mama mi-a spus că vei fi externat după-amiază,
dar la spital mi-au spus că te-au externat la prânz.
Ai fost la spital?
Da, în caz că aveai nevoie să te ia cineva cu mașina. Da.
Cum te simți?
Mult mai bine, slavă Domnului!
Putem să comandăm room-service dacă vrei. Cafeaua nu e rea. Ia loc!
Mulțumesc! Dar nu doresc nimic.
Trebuie să plec în curând. Am un tur de la ora 17:00.
Cum îți merge? Bine?
Da.
Da, totul e bine.
- Știi când te întorci în Buenos Aires? - Mâine.
- Ai planuri pentru diseară? - Nu.
- Am putea lua cina împreună. - Da, să luăm cina.
Bem un pahar de vin și mai vorbim.
- Nu-ți face rău alcoolul? - Deja primesc morfină…
Bine.
Vrei să ieșim? Sau putem comanda ceva pentru aici,
sau pot aduce mâncare și mâncăm aici.
- Nu, hai să ieșim! - Da?
Să ieșim, da!
La opt e bine?
Te aștept la opt, dichisit bine de tot.
- Atunci, ne vedem diseară. - Bine.
- O să porți sacou sau jachetă? - Jachetă.
Ce deliciu!
Țin minte când făceai asta.
Ce anume?
- Ce altceva îți mai amintești? - Unele lucruri, nu multe.
- E totul în regulă? - Da, mulțumim.
Dar tu?
Tu ce-ți amintești?
Unele lucruri, nu multe. Ca tine.
Zilele trecute, mama ta mi-a amintit de uriaș.
- Îți amintești de uriaș? - Oricând văd un copil pe umerii tatălui.
De acolo de sus ai văzut locuri minunate.
- Amazonul, Stânca Gibraltarului. - Mi-a plăcut mult Marele Zid Chinezesc.
Colosul din Rodos. Dispărut de 2.000 de ani, dar l-ai văzut.
Am văzut Argentina la Cupa Mondială din '94 de acolo.
Așa e.
Da. Am plâns în ziua aceea.
Și încă țin minte numele asistentei care l-a dus pe Diego la testul antidrog.
O chema Sue Carpenter.
Nemernica!
Și mai am amintiri
de la zile de naștere,
Crăciunuri,
Revelioane,
de Ziua Copilului, de Ziua Tatălui…
pe care mi le-am imaginat sau le-am inventat.
- Ai fi putut să mai treci pe la noi. - Dar ați plecat din Salta.
După aproximativ un an și jumătate.
Mi-a luat mult timp să aflu unde erați.
Te-am căutat pe Facebook.
N-am cont.
Dar aveai pe Instagram.
Așa te-am văzut în sfârșit.
M-a luat prin surprindere. A fost un șoc.
De la ultima amintire cu tine, la șapte ani,
găsisem dintr-o dată un tânăr de 23 de ani.
- Mai vrei? - Nu, mulțumesc!
Știi…
că la sfârșitul liceului, după absolvire, am fost în Brazilia?
Eram la aeroport.
Așteptam să luăm avionul spre Rio. Am crezut că te-am văzut cu un alt pilot.
- Serios? - Da.
Așa că te-am urmărit puțin.
Și, când să urci în avion, am strigat: „Julian Araya!”
Te-ai întors. Mi-am dat seama că ești tu.
Te-ai uitat în jur, dar nu m-ai văzut.
Dar de ce n-ai venit să mă saluți?
- Tu m-ai fi salutat? - Desigur. Te-aș fi îmbrățișat strâns.
Ei bine, eu m-am ascuns.
Mi-a fost frică.
Maică-ta făcea o cremă de zahăr ars pe cinste.
- O mai face? - Slavă Domnului, nu!
- Era foarte bună. - Glumești? Era dezgustătoare.
N-a învățat să gătească. Nu-i place.
Fuge de bucătărie ca dracul de tămâie.
Știi ce-mi zicea când îmi era foame?
Nu.
„O să-ți treacă.”
Nu cred!
- O mamă rea care nu știe să gătească. - O figură.
Vreau să știu cum vezi tu ce s-a întâmplat atunci.
Nu contează cum văd eu trecutul.
- Mă interesează doar ce e acum. - Și ce e acum?
- Asta. - Definește „asta”!
- Ești enervant, omule! - Iar tu te închizi în tine.
Cum definești „asta”?
Ca un tată și un fiu
care reiau legătura după 28 de ani, într-un restaurant zgomotos.
Așa definesc asta.
Atât?
Faptul că mori nu schimbă trecutul.
Nu pot să neg asta. Ești foarte sincer. Puteai să minți, dar n-ai făcut-o.
Nu sunt aici din milă, ci fiindcă vreau să fiu aici.
Doar ca să știi, bine?
Sunt de 21 de ani cu fata asta, și flacăra nu s-a stins.
Și încă încingem bine treburile, nu-i așa, barosane?
PEȘTE LA GRĂTAR
Mai bem ceva sau te conduc acasă?
Facem ce vrei tu.
Sigur? Pari să te clatini puțin.
- Hai să continuăm! - Bine.
Mulțumesc!
De cât timp ești cu Mechu?
De un an și jumătate.
Și ești îndrăgostit?
Ne înțelegem bine.
Dacă ți-aș spune că Leticia e femeia pe care am iubit-o cel mai mult?
Ți-aș zice că ai fost un idiot.
- Așa e. - Da.
Ai avut vreodată regrete?
- Pentru toată povestea aia? - Nu, niciodată. Nici măcar o dată.
Nu. Oricum, odată și odată tot trebuia să se termine.
Nu era corect față de nimeni.
Era groaznic să fiu cu voi,
gândindu-mă că ar putea fi pentru ultima oară…
să mă întorc la Buenos Aires ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat
și să-mi reiau cealaltă viață.
Am petrecut multe nopți stând treaz în pat,
încercând să-mi dau seama ce ar trebui să fac.
N-am iubit-o pe Andrea cum am iubit-o pe mama ta.
Dar relația noastră era stabilă.
Necondiționată.
O priveam cum doarme lângă mine,
relaxată, ignorând tot ce se întâmpla.
Mă duceam în camera fetelor.
Și mă uitam la ele.
Și mă simțeam ca ultimul gunoi.
Nu puteam să le părăsesc.
Ești un nemernic.
- Nu, stai! - Nu, lasă-mă!
Lasă-mă să termin! De ce crezi că sunt aici?
Ca să te asiguri că eu și mama îți iertăm toate porcăriile înainte să mori.
De aceea ești aici.
Nemernicule!
Boris!
- Nu pleca, te rog! Ascultă-mă! - O ții tot pe-a ta, nu? Nu înțelegi?
Tot vorbești despre Leticia, Andrea, fiicele tale. Dar, despre mine?
Despre mine, nenorocitule?
Mama ți-a dat papucii fiindcă s-a săturat să aștepte.
Dar eu, nu. Du-te dracului!
Am așteptat mult până am înțeles că nu te întorci.
Dacă zici: „Sunt aici acum”, te bat măr și nimeni nu mă va opri.
Sunteți niște egoiști. Amândoi.
Și tu, și mama mea nebună.
Știa că n-o să-ți lași familia ca să vii să fii cu noi.
Când a rămas gravidă, a decis să mă păstreze.
Trebuia să-și pecetluiască iubirea cu un copil.
Da. Ca toată lumea s-o admire după aceea. Firește. „Ce femeie e Leticia!
Ce curajoasă e să-și crească singură copilul!”
Ce puternică a fost nemernica aia, nu? Niciunul nu v-ați gândit la mine.
Iată-mă! Sunt copilul pe care l-ai făcut cu femeia pe care ai iubit-o cel mai mult.
Ai venit acum,
în ceasul al doisprezecelea,
ca să-ți spun că totul e bine?
Ei bine, nu e, Araya.
E imposibil să fie totul bine.
Dă-mi drumul!
Ai dreptate. Nu ne-am gândit la tine. Am fost amândoi iresponsabili.
Eu mai mult decât mama ta, desigur.
Ca să mă protejez, soția și fiicele n-au aflat despre tine.
M-am purtat într-un mod incredibil de egoist.
Întocmai cum am încercat să fac parte din ambele familii, știind că e imposibil,
am venit să-ți cer iertare,
știind foarte bine că e prea târziu.
Numai un ticălos pervers…
Nu știu, un psihopat…
ar încerca intenționat să distrugă viața propriului copil.
Și îți jur…
că nu sunt un astfel de om.
Încă un whisky, vă rog!
Două, vă rog!
Ți-e mai bine acum?
- La hotel sau la spital? - Nu.
- Nu la hotel sau nu la spital? - Spital.
- Bine, la spital. - Nu!
- Nu la spital! - Bine.
Mergem la hotel. Am înțeles greșit. Scuze!
Hai!
Va fi din ce în ce mai rău.
Trebuie să pot muri cu demnitate.
Să mor demn.
Ești singurul care mă poate ajuta.
Fetele mele n-ar accepta niciodată, iar soția mea, cu atât mai puțin.
M-ai provocat intenționat?
- Poftim? Când? - Nu te preface!
Voiai să te omor în bătaie?
Tocmai îți vorbeam despre a muri cu demnitate.
- Ce sugerezi tu e absurd. - Și să-mi ceri să te omor e logic?
Pe lângă că m-ai abandonat, mai vrei să te și omor?
Ar fi doar o sinucidere asistată.
Nu o execuție.
Ești de necrezut!
Pleci când vrei. Te întorci când vrei.
Mori când vrei.
Am dreptul să aleg exact cum și când voi muri.
Iartă-mă! Îmi pare rău!
Eu…
Îți cer prea mult.
Toate chimicalele din sânge mi-au tulburat mintea.
Sincer, iartă-mă!
Du-mă la hotel!
Îți mulțumesc mult pentru seara asta.
Nu știu dacă poate fi considerată un mic miracol sau o mică tragedie,
dar pentru asta am venit.
Mulțumesc!
Sunt foarte mândru că ești fiul meu.
Nu e necesar! Mă descurc.
Sunt bine.
Nu, hai aici!
Haide!
Ușurel!
Singurul lucru important care i-a rămas de făcut e să moară.
Știe cum va face asta?
Nu știu. Nu mi-a spus.
Îi e frică?
Cred că da. Nu știu.
Tu ce crezi?
Nu știu, omule. Nu știu.
Fiindcă nu-l cunosc, pot doar să presupun.
Cu poțiunea potrivită, poți scăpa basma curată.
Să presupun că la asta ți-a stat capul?
Da.
Bebe…
Pregătisem cinci sticle din acea poțiune.
Patru dintre ele nu mai sunt. Fie s-au stricat, fie s-au spart.
Mi-a rămas doar una.
- O vrei? - Nu.
Nu. Mulțumesc, dar nu. Oricum, e prea târziu. A plecat deja.
- Cine a plecat? - Tata. S-a dus la Buenos Aires.
Tatăl tău e acolo și e viu?
- Da. - Deci n-a murit?
Nu te mai consuma atât! Tatăl tău e încă în viață.
Asta înseamnă că ai timp să-l ajuți să moară exact cum își dorește.
POTASIU
- Ce mai e acum? - E legat de tatăl tău.
Nu a murit. Nu te panica! E încă aici.
Adică e încă în oraș sau încă în viață? Explică! Nu înțeleg.
E aici, în Iguazu. N-a plecat.
A fost internat din nou la spital. Și da, e încă în viață,
dar nu mai are mult timp.
Bine.
Vin acum.
- Bună! - Bună!
Am aflat că n-ați putut pleca.
Da. Julian s-a simțit rău când s-a trezit.
Am vorbit cu medicul din Buenos Aires și cu cel de aici.
Au decis că e mai bine să fie internat câteva zile,
până-și recapătă puterile.
Ea e Lula, fiica mea cea mare.
Bună! În sfârșit facem cunoștință.
Da.
Se bucură că ați ieșit. I-a făcut bine.
Nu știți câte zile veți sta?
Nu. Două, trei zile, cred.
Eu plec.
Soțul meu pleacă în Mexic cu serviciul și avem doi copii.
Vrei să-l vezi?
L-ar bucura mult să te vadă din nou.
Bine.
O conduc pe Lula și văd dacă găsesc puțină apă.
Poate, într-o zi, putem să ne întâlnim și să vorbim.
- Sigur am avea multe de discutat. - Da. Cu siguranță.
Pa, Boris!
- Drum bun! - Mulțumesc!
Să nu stai mult! Programul de vizită e pe sfârșite.
Pot să intru?
Ce s-a întâmplat? Nu l-au lăsat pe pilot să urce în avion?
Pilotul nu e în stare să zboare.
Ești slab la băutură.
- Mama ta tocmai a plecat. - Da, ne-am întâlnit.
Te vezi cu toate femeile deodată? E totul bine?
Nu mai au pentru ce să se certe.
Ascultă aici!
Să ai grijă de ea!
Scumpule! Eu plec.
Ne vedem mai târziu?
Poate. Vom vedea.
Bine. Te iubesc.
Bună seara!
Ce cauți aici?
Mă plictiseam. Am venit să-ți țin de urât.
Ce faci? Încerci să evadezi?
Nu, doar că
era o pasăre chiar acolo.
- O pasăre? - Da.
Dar geamul e închis.
Te simți bine?
Nu.
De ce nu te întinzi?
Am nevoie să mă piș.
Nu pot. În fiecare zi, funcționează tot mai puține părți din mine.
Relaxează-te! Dacă ești stresat, nu vei reuși.
Ai văzut? Așa, amice! Ce jet ai, moșule!
Crezi că există ceva dincolo?
Dincolo de ce?
Dincolo de viață.
Păi…
nu știu.
Ești încă foarte tânăr.
La asta începi să te gândești doar mai târziu.
Sau când primești un diagnostic terminal, ca mine.
Poate te va surprinde,
dar mă gândesc la asta de ceva vreme.
Când a murit bunicul Juan, îmi amintesc că nu puteam…
Nu puteam să înțeleg că nu mai era aici.
Nu-mi pot imagina că această conștiință…
aceste senzații, imaginile și sunetele,
pur și simplu se opresc.
Ce? Se face totul negru?
Un vid instantaneu? Nimic?
Nu așa e când dormim?
Da și nu.
Pentru că și visăm.
Nu.
Nu cred că murim de tot.
Corpul moare, desigur,
dar energia asta, conștiința asta continuă să existe, știi ce zic?
Sub o formă
imaterială.
Măi să fie!
Ai auzit ce gândire profundă? Imaterială?
- Sunt poet. - Filozof.
Nu e rău pentru un ghid care te duce la Gâtlejul Diavolului.
Ce părere ai, Araya?
Deci crezi că totul continuă cumva?
Așa îmi doresc să cred, dar nu știu.
Ei bine, eu voi afla.
Dacă există ceva dincolo, dă-mi un semn, ca să nu merg în necunoscut, ca tine acum,
când îmi va veni și mie vremea.
Dar nu exagera! Nimic excesiv! Mă sperie de moarte chestiile astea.
- Pe bune. - Va fi ceva subtil. Îți promit.
Gura mi-e foarte uscată.
Ascultă, Araya!
În legătură cu ce mi-ai spus aseară când mi-ai cerut ajutorul.
Ce vrei să știi?
Vorbeai serios sau a fost o nebunie de moment?
Nu, nu a fost o nebunie. Vorbeam serios.
Știu care mi-e soarta.
Voi zăcea zile la rând pe patul de moarte,
în agonie,
îndopat cu medicamente
care îmi vor răpi luciditatea,
și voi muri fără ca măcar să-mi dau seama,
într-o secție rece de terapie intensivă,
înconjurat de străini.
E oribil.
Nu vreau un astfel de sfârșit. Merit mai mult de atât.
Și soția și fiicele tale? Ele cum vor reacționa?
Vor fi surprinse. Nu se așteaptă.
Deși am insinuat asta.
Dar, la un moment dat, vor ajunge la concluzia
că nu are sens să amâne inevitabilul
pentru câteva săptămâni în plus. Și va fi bine pentru ele.
Le voi scuti de un chin odios și interminabil.
Un prieten bun de-al meu,
un tip de vârsta ta,
are un cocktail
cam nebunesc
care te va adormi când vine momentul. Mă-nțelegi?
Ce fel de cocktail nebunesc?
Un amestec de ciuperci și alte ierburi pe care le cultivă.
Ca poțiunile folosite de șamani în ceremonii, dar mai puternic.
Din câte înțeleg, face decolarea mai lină.
Și e…
o călătorie
doar dus.
Da.
- Da, ce? - Da, îmi place ideea.
Ce e?
Nu mi-ai spus toate astea ca să mă convingi? Credeai că o să refuz.
Da.
Nu mă cunoști.
Așa e, nu te cunosc.
Da.
Când ar fi momentul?
- Chiar acum. - Chiar acum?
Pentru că mâine sau poimâine mă vor lăsa să mă întorc la Buenos Aires.
Deci ori îl beau în seara asta,
ori, poate, niciodată.
Regreți?
Înțelegi că e o situație foarte dificilă pentru mine, nu?
Da, sigur că înțeleg.
Nu! Nu aici.
Atunci, unde?
Aici riscăm să-și dea seama și să mă salveze. Ar fi groaznic.
- Du-mă altundeva! - Altundeva? Nu. O să ajung la închisoare.
De ce?
Nu e ușor să plecăm fără să fim văzuți.
La ora asta, nu mișcă mai nimic.
- Dacă ne văd, ești gata s-o rupi la fugă? - Nu.
Mâine, poate că tu nu vei mai fi, dar eu, da. Nu pot fi făcut responsabil.
Te-ar acuza de tentativă de patricid. Ai dreptate. Nu pot să-ți fac asta.
O să las un bilet scris de mână în care spun că a fost decizia mea.
E un document valabil pentru instanțe.
Este un loc unde mă duc când caut singurătate. Te pot duce acolo.
Mă duci acolo.
Îmi dai cocktailul.
Și pleci.
- Gata. - Da.
Așa!
- E în regulă? - Da?
- Bun! - Te descurci?
- Da. - Bine. Să nu te vadă!
N-ar trebui să-l lăsăm deschis? Ca să știe cum am evadat.
Ba da. Haide!
Bine. Să mergem!
Pe acolo!
DRAGĂ ANDREA, LULA ȘI HELE
Andrea, partenera mea de-o viață.
Fiicele mele iubite.
Aleg să plec mai devreme,
cu demnitate.
Iertați-mă că am luat această decizie atât de brusc,
dar așa trebuie să-mi închei călătoria.
- Casa prietenului meu e acolo. - Să-i mulțumești din partea mea!
Mi-ar fi plăcut să-l cunosc.
O să-l întâlnești în curând, că și el abia se mai ține.
Scuze!
Nu mi-a mai rămas mult timp.
Și tot ce a mai rămas e agonie și suferință.
Am făcut tot ce aveam de făcut.
Plec lucid și împăcat.
Voi continua să fiu tăticul pasăre.
Bunicul care călătorește printre nori.
Vă mulțumesc pentru viața trăită împreună!
Vă mulțumesc pentru iubire, pentru grijă și pentru înțelegere!
Am ajuns?
Nu încă. E o parte a parcului care nu e deschisă publicului.
Și, cum vă spuneam mereu de fiecare dată când plecam:
„Dragele mele,
la revedere!”
- Nu, mă bulversează. - E slabă. Trage un fum! Te va liniști.
Nu vreau un atac de paranoia. Am mai avut.
Nu vei păți nimic. Ești cu mine. Trage!
Mi-l dai?
Uneori, mă alină gândul…
că, atunci când voi trece, nu voi fi singur.
Că mă voi duce deodată cu nenumărați alții.
Du-mă acolo și pleacă!
Du-te!
Trebuie să pleci.
Subtitrarea: Oana-Meda Pop