Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
НАЦІОНАЛЬНИЙ ПАРК ІГУАСУ ІНФОЦЕНТР
Селфі, гайда.
ІНФОЦЕНТР
Ну ж бо.
На завтрашню екскурсію о 15:00 два скасування.
Добре.
Пам'ятаєш, я просив про підвищення?
Ще раз попросиш — звільню. Ясно?
Добре. До завтра.
Привіт, Борисе.
Довбаний ідіот. Водити не вмієш, козел?
Придурок!
ОСТАННІЙ ВЕЛЕТЕНЬ
РЕСТОРАН «ТАКОПАДО»
-З днем народження, люба. -Дякую, коханий.
-Люблю тебе. -І я тебе.
О, дивись! Вони співають!
Я забула, що в тебе день народження.
-З днем народження! -Дякую, Леті. Ти гарна.
Ти на себе поглянь. Хто б казав.
Привіт.
-Я піду до дівчат. -Добре.
-Поговоримо пізніше. -Так.
Суперзірки!
Соромишся рідної матері? Ти ще не настільки дорослий.
-Гаразд. -Що значить «гаразд»?
-Привіт, Борисе. -Привіт.
-Це моя подруга Крісталь. -Вітаю.
Привіт.
Годі. Тут його дівчина. У неї день народження.
Ти співатимеш?
Звісно. Ти залишишся і послухаєш маму
чи втечеш, як щур?
-Втечу, як щур. Авжеж. -Як мило, любий.
Твій телефон дзвонив.
-Будеш ще торт? Ні? -Ні, не хочу. Ні, дякую.
НЕВІДОМИЙ НОМЕР НЕПРИЙНЯТИЙ ВИКЛИК
Покажи їм, як це робиться, люба!
НЕВІДОМИЙ НОМЕР
ВИКЛИК ЗАВЕРШЕНО
ЦЕ ХУЛІАН. МЕНІ ТРЕБА ТЕБЕ ПОБАЧИТИ.
Ти в нормі?
Просто втомився. Багато випив.
Так, дякую за вечір.
-Точно? Усе гаразд? -Так.
Гаразд. Піду спати. Побачимось.
ЦЕ ХУЛІАН. МЕНІ ТРЕБА ТЕБЕ ПОБАЧИТИ.
Я думала, ви приїдете завтра.
У мене завтра справи.
Досить, Фрайдей. Дідько, це ж твій брат!
Привіт, Леті.
Привіт, Фрайдей!
От сучка.
-Колаген! -Ні.
Ні! Мені він дуже треба! Карі його п'є. Їй 26.
Але це для Бебе. У нього проблеми з суглобами.
-Вони ще працюють? -Не чіпай, залиш.
-Хочеш чаю? -Нічого не хочу.
У мене є м'ятний чай. Куди ти?
-До ванної. -Не певна, що там все працює.
Я пісяти, а не митися.
Ну, гаразд.
Тобі погано?
Ні.
Ти сперся на двері.
Тиск упав?
-Там є чоловік, так? -Можливо.
А тобі що з того?
Ми добре знаємо, що з твоїми залицяльниками
нам не дуже щастило, чи не так?
«Нам»? Ну, знаєш.
-Тобто я в інцест-трійці з рідним сином? -Не клей дурня. Ти липнеш до кожного.
-А ці типи завжди тебе кидають. -Міло не такий, ясно?
Щоб ти знав, у нього є бізнес.
Малий.
Але успішний.
-Який ще малий бізнес? -Він ремісник.
Працює з кварцом.
Постачає товар купі крамниць.
І не галасуй,
бо Міло втомився.
Він гарував допізна, коли прийшов додому.
Можу собі уявити.
Іграшки у ванній свідчать про інше.
Коли ти став таким нишпоркою, занудо нещасний?
Я тебе так виховала?
-Давно ти знаєш цього хлопця? -Давно.
Два місяці.
Так, годі мене допитувати, добре?
Моє життя, твоє життя.
Доброго ранку, Бебе.
Привіт, діти. Як справи?
Чудово. Кури поїли?
-Ні. Чекають на тебе. -Гаразд.
-Фрага казав, що дзвонив тобі. Це так? -Так.
У мене була невеличка проблема з телефоном.
Я впустив його в унітаз. Він намок і досі не висох.
-Я йому подзвоню. -Не треба. Я з ним говорила.
Додаткове замовлення. Дрібниця.
-Піду подивлюся, як там кури. -Добре.
Щось не так?
У тебе все добре?
Так.
Усе гаразд?
-Мій батько з'явився. -Трясця, ти жартуєш.
Це серйозна справа.
-Ви говорили? -Ні.
-Чому? -Ні.
-Якого біса він тут робить? -Це дуже важливе питання.
І єдиний, хто знає відповідь, — це твій батько.
Не діставай мене.
Хто це там?
Досить, Фрайдей!
Хто там?
Хуліан.
Хто?
Хуліан Арая.
Годі, Фрайдей! Чорт!
Чому?
Так, я не знаю. Чому ти тут?
Я приїхав побачити вас.
Вибач, але я не…
Я трохи розгубилася.
Досить, Фрайдей!
Це мамин друг! Гей!
Тихо!
Досить!
Вона ненавидить чоловіків. Відчуває запах і шаленіє.
Її звати Фрайдей?
Так, ми з Борисом знайшли її в п'ятницю десять років тому на дорозі.
Вона сліпа й божевільна. Вона сидить там.
Привіт.
-Ось чого собака так гавкає. -Міло, ти майже голий.
Я невчасно. Зайду пізніше.
Ні.
Так, ти невчасно, але не тому, що мій хлопець голий.
Ми не бачилися 30 років, а тепер ти з’явився наче й не було нічого.
Чув про телефон?
Чорт забирай.
Сраний пес.
Фрайдей!
Замовкни!
Я маю право приймати чоловіків, і не треба влаштовувати мені ці істерики!
Стули пельку! Побачимо, хто тут божевільний.
Досить!
Кажу, досить.
Це безцінно.
Прокидатися вранці й бачити це —
це безцінно.
Нам дісталася чудова планета, правда?
Так.
Але на інших я не був, щоб порівняти, тож…
-Підемо? -Ходімо.
Цікаво, що вони бачать звідти.
Мені часто сниться, що я пташка. Дивовижне відчуття.
Тобі снилося, що ти літаєш?
Ти вже багато разів питала.
-Справді? -Так.
Ні. Мені ніколи не снилося, що я літаю.
Може, тому я став пілотом.
Пам'ятаєш, як ви з Борисом грали у велетня?
Звісно, пам'ятаю.
Ти це бачиш?
Он там.
Так, ти побачив. Дуже добре.
Це дивовижно, правда?
Дивись. Іди сюди.
Це Горда.
Пам'ятаєш Горду?
Звісно. Як я міг її забути?
-Скільки їй було? -Вона прожила 16 років.
Якось вона заснула й не прокинулася.
Мудра старенька. Наприкінці в неї бідолашної був артрит.
Але трималася гідно, моя дівчинка.
Не сумніваюся.
Тепер у мене ця тварюка, що ненавидить чоловіків.
Навіщо ти приїхав, Хуліане?
Щоб закрити цю главу свого життя.
Ти її не закрив? Я вже давно закрила.
А я ні.
І Борис теж.
Він уникає мене.
Здається, у нас із ним є незакриті рахунки.
Ми були дуже щасливі,
-коли були разом утрьох. -Ти зі своєю сім'єю теж був щасливий.
Досі почуваєшся винним? Тому ти приїхав?
Я винен, що дозволив тобі вирішувати.
Думаєш, мені потрібен був твій дозвіл.
Ні. Я про те, що сталося зі мною і чого я не зробив.
Я просто не намагався щось змінити.
Я думав…
не знаю, про що.
Не знаю, про що.
Що з часом усе владнається.
Минуло майже 30 років.
Ти думав, якщо не знатимеш,
де ми, ми просто зникнемо, і ти про нас забудеш.
Ні. Я боявся.
Боявся помилитися, боявся
все втратити.
І я не побачив, як росте мій син.
Що він думає про нашу історію? Що ти йому сказала?
Я сказала правду.
Що в тата завжди була інша сім'я, і він вирішив жити з ними.
Що я боягуз.
Я не казала, що ти боягуз, сучий син чи мудак.
Думаю, він сам це зрозумів.
Я дарма прийшов до тебе?
А ти прийшов до мене?
Чи щоб я вмовила його зустрітися з тобою?
А Андреа? Вона ще жива?
Так, звісно. Чому питаєш?
Звідки я знаю? У неї завжди щось було.
Яєчники, астма, кров, щитоподібна залоза.
Я думала, вона довго не протягне.
Але я рада, що вона ще жива.
А ти?
Ти вже не літаєш, я так розумію.
Ні, я вже шість років на пенсії.
Останній рейс був 25 грудня 2019 року.
Не знаю чому, але в мене таке відчуття,
що ти літав, якщо не на всіх,
то майже на всіх літаках.
Так?
Приходив якийсь Хуліан Арая.
Так звали твого батька?
Коли він приходив?
О 18:30, коли я приїхала від Бебе.
Він чекав біля будинку у синій машині.
Гей.
-Ти слухаєш? -Так.
Він прийшов у інфоцентр.
Через 28 років. Теж мені геній.
Доброго ранку, я дуже чекаю на екскурсію.
Доброго ранку. Станьте навкруги.
-Доброго ранку. Вітаю всіх. -Доброго ранку.
Я Борис. Я буду вашим гідом і капітаном.
-Як справи? -Чекаємо ще двох і все.
Перша група зранку — моя улюблена,
бо ви рано прокинулися.
Гадаю, ви готові до викиду адреналіну?
Якщо ні, то доведеться змиритися.
Лукас і Баутіста?
Вітаю. Вибачте, ми проспали.
Так, це точно. Вітаю.
Сідайте. Зараз прокинетеся.
Ходімо.
ПРИГОДНИЦЬКІ ТУРИ
МАРІЕЛА НАЦІОНАЛЬНИЙ ПАРК ІГУАСУ
Так, увага. Зараз буде душ.
Прошу тих, хто стоїть, сісти
та міцно триматися.
Відтепер вставати не можна.
Сховайте усі речі, мобільні телефони, камери й гаманці.
Покладіть усе в сумку, яку ми вам дали,
і все буде добре.
Гаразд, поїхали.
Чорт забирай.
Вибач, що купив тур без попередження.
Я зазвичай так не роблю, та нам треба поговорити.
-Нема про що говорити. -Є.
Ти міг вигнати мене, але не вигнав.
Навіщо ти прийшов?
Побачити тебе.
Я хочу запросити тебе випити після роботи.
Навіщо мені це?
Тобі потрібен новий світильник. Давно він блимає?
Не знаю. Але ми всі — заручники своїх звичок.
Поганих звичок.
Хочеш полагодити? Вперед.
Поговоримо про це?
-Я спитав, чи можемо ми поговорити. -Не певен.
Не певен?
Ну, тоді розмова закінчена.
Ми не будемо сваритися. У нас усе добре, так?
-Він був на моїй екскурсії. -Ні.
-Ти не казав.
Це неймовірно.
Мені подобається цей хлопець.
І що?
І нічого.
-Ще один екскурсант. -Що значить «нічого»?
Твій батько не просто екскурсант.
Ви говорили?
Ні. Він намагався, але ні.
Альбо, він справжній дурень.
Чого ти обзиваєшся, сучий ти сину?
Борисе.
Невже тобі не цікаво, чого він приходив?
-Ні. -Брешеш.
Не прикидайся байдужим.
Не може бути. Це твій батько. І він тут.
Як тобі може бути байдуже? Нехай він був останнім покидьком,
мерзотником, шматком лайна, назви як хочеш.
Але він усе одно твій батько.
Зрозумів? І життя не легке. Це боротьба.
І дуже важка боротьба.
-Та годі. -І це все виправдовує?
Так? Ми руйнуємо все й усіх, кого хочемо,
бо життя — це боротьба, ось так.
Ти дуже гніваєшся на батька, але так.
Ти не уявляєш, як ти мене бісиш, коли так робиш.
-Кажу правду? -Як ти її кажеш, ідіоте.
Думаєш, ти все знаєш?
Що? Став старий і кволий, то тепер можна нести цю маячню?
Йди до біса, бовдуре. Йди прямісінько до біса.
Життя не таке просте, дурню.
Це не подарунок. Треба мати яйця.
Життя дає тобі величезну можливість.
Сподіваюся, ти розумієш.
Поговори з ним.
-Так? -Так, ти йому потрібна.
Добре. Будемо на зв'язку.
Що тут забула моя мати?
-Що ти тут робиш? Що сталося? -Нічого.
Хлопець поїхав, я засумувала, тож вирішила випити з дітьми.
Перцева горілка. Для гострої розмови.
Він був у тебе?
Просив вмовити мене побачитися з ним?
Вам треба поговорити. Ти дійсно мусиш із ним поговорити.
Він зупинився в «Сан-Жоржі».
«Сан-Жоржі»… Сучий син.
-Стривай. Я з тобою. -Ні.
-Леті, він не в собі. Прошу. -Ні.
Ні.
Ти не зрозумів, що тобі сказали? Я казав їхати додому, а ти поїхав до мами?
Ні для неї, ні для мене ти більше не існуєш.
Вже багато років.
Якого біса ти тут робиш?
Тебе що, виперли, і ти згадав про нас,
бо став немічним, старий покидьку?
Я все зіпсував.
Я поводився жахливо, і прошу тебе пробачити мені.
Та навіть якщо ти мене ненавидиш і плюнеш в обличчя, ти досі мій син.
І я маю право просити в тебе пробачення.
Гей! Припиніть!
-Що ви робите? Стійте! -Досить. Годі. Не бийте його.
Викликай поліцію. Швидше.
-Ти в нормі? -Хто вам сказав?
Ми були в готелі. Нам сказали, що ти тут.
Ти точно в порядку?
-Так. -Ти що, дикун? Первісна людина.
Ти мав просто поговорити. Не вмієш? Не навчили?
-Не навчився? -Леті.
-Що сказали лікарі? -Не знаю. Його оглядають.
Готель подав заяву в поліцію.
Тебе звинуватять у вбивстві батька.
-Годі. Він його не вбив. -Ми ще не знаємо.
-Добре, заспокойся. -Сам заспокойся.
Хто тут агресивний?
Той, хто б'є батьків.
-Ти. Не я, а ти. -Родина Хуліана Араї?
-Це ми. -Ви його дружина?
Ні.
Це я його привіз. Його син.
І нападник. Він і мій син теж.
Я народила його від постраждалого десь 35 років тому.
-Лікарю, як Хуліан? -У поганому стані.
Але стабільному, враховуючи його ситуацію.
У нього синець на щоці й зламане ребро.
Ти божевільний.
Йому дали заспокійливе.
Як тільки буде можливо, я хочу поговорити з його лікарем.
Яким лікарем?
Він проходить лікування від раку.
Він би сказав, якби ти його не відлупцював.
Бідолаха.
Він давно не спілкувався з батьком,
тому й не знав.
-Таке життя. -Так.
-Доброго ранку. Як почуваєтеся? -Доброго.
Добре.
Зараз ми даємо вам одне знеболювальне на день.
-Наскільки боляче від одного до десяти? -На п'ять.
-Я заснула. -Давно ти тут?
-Не дуже. -Вона тут усю ніч.
Не знаю, як вибачитися перед тобою. Справді не знаю.
Не знаю, чому він так вчинив.
Знаєш.
Коли прийде лікар, він вас огляне. Зараз принесуть сніданок.
Можна подвійну порцію еспресо?
Обслуговування лише для пацієнтів.
Добре.
Перепрошую.
От сучка. Я ж попросила кави, а не сніданок.
Можеш випити мого чаю.
Ні, не треба. Я потім вип'ю. Усе гаразд.
Ой.
-Я, мабуть, жахливо виглядаю. -Дякую, що побула тут.
Я не могла інакше.
Після такого я не могла залишити тебе в лікарні.
Учора я подумала:
«Якби його не зупинили, ми б зараз не розмовляли».
Де він зараз?
У відділку. Його заарештували.
Хто на нього поскаржився?
Персонал готелю.
Був великий скандал.
Вони дадуть тобі безкоштовний номер до кінця життя.
Багато це їм не коштуватиме.
Вибач. Я не…
Буває, що язик сам меле казна-що.
Вибач. Я не…
Він хоча б мав совість і привіз тебе сюди.
Ти не пам'ятаєш.
Звісно, ні. Ти ж був без свідомості.
Хоча іноді він поводиться як тварина,
у нього золоте серце.
Він мила й хороша людина.
-Привіт. -Привіт.
-Який жах! -Ні, усе добре. Не переживай.
-Привіт, тату. -Привіт.
Чому він тебе так побив? От тварина.
Іноді поранена тварина може бути агресивною.
Привіт, Летісіє.
Привіт, Андреа.
Я Лусіана.
Лула.
Дуже приємно.
-Хто вам сказав? Поліція? Готель? -Я.
Це не жарти. Вони ж рідні. Мали знати.
Я взяла твій телефон.
Ти довірливий, пароля немає.
Я подивилася в «улюблені», і перше ім'я
було Андреа.
Добре, залишаю тебе в надійних руках.
Якщо щось треба, дзвоніть.
Дякую.
-Бувайте. -Бувайте.
Ого.
Це ваше.
Привіт, Борисе.
Я Андреа, дружина Хуліана.
Готель щойно зняв звинувачення.
Хуліан попросив.
Я їду по фургон. Ти де?
У Бебе.
Гаразд.
-Я скоро буду. -У тебе все добре?
Так, усе добре.
-Чудово. Я чекатиму тут. -Гаразд, бувай.
Дружина, дівчина чи подруга?
Дівчина.
У вас горить лампочка пального.
Так.
Усі ці роки, коли він до вас не їздив,
його щось гризло зсередини.
Наче якісь незавершені справи.
Він не говорив про це, але я відчувала.
У нас, жінок, чудова інтуїція. Але часом ми буваємо дуже наївні.
Коли ви дізналися?
Я давно здогадувалася про стосунки з твоєю мамою,
а коли він перестав літати в Сальту — сумнівів не лишилося.
Він літав туди роками. І нізащо не хотів кидати цей рейс.
Одного дня все змінилося. І він теж змінився.
Якось увечері ми вже збиралися лягати,
і він почав тремтіти всім тілом.
Попросив обійняти його. Я міцно його обійняла.
Він заплакав, як дитина.
І все мені розповів.
Про стосунки з твоєю мамою, що вони тривали вісім років,
і що вони розійшлися.
Про мене не згадував?
Я підозрювала.
І я дізналася про тебе кілька місяців тому,
коли нам сказали, що рак Хуліана невиліковний.
Я була розлючена.
У нього є син, якому вже за 30, а я й гадки не мала.
Звісно.
Зраду можна пробачити, а дитину — ні. Так воно й буває, так?
Ні.
Ні, я не знаю.
Але зараз мова вже не про мене.
Справа тільки в тобі та в ньому.
МАМА
ЗНАЮ, ЩО ТИ НЕ ВДОМА ЧОМУ НЕ ВІДПОВІДАЄШ?
-Добрий день. -Добрий день.
-Повний бак. -Бензин чи дизель?
-Бензин. -Дизель.
Дизель.
Мабуть, вам усе це дуже важко.
Він усе життя був моїм партнером.
Тепер він йде перший.
І я буду з ним…
до останнього, у всіх можливих сенсах.
Тому ви хочете вмовити мене пробачити його?
Ні.
Ніхто не може цього просити. Я не можу.
Але я можу
попросити тебе вислухати його.
Ось і все.
Може, це і тобі піде на користь?
Думаю, тобі є що йому сказати.
Не пручайся, поговори з ним.
Тобі стане легше. Повір мені.
А він помре з миром.
-Мамо, це я! Відкрий! -Припини, Фрайдей!
Ну ж бо. Відкривай!
Якого біса…
Що таке?
Нічого.
Три пропущені та повідомлення, що тобі погано.
Ти їхав дві години. Я сім разів могла померти, воскреснути
та ще й перевтілитися.
Відчини. Не роби дурниць.
Ти доросла жінка, мамо! Відчиняй вже.
Припини цей цирк!
Замовкни, Фрайдей! Це ж твій брат, чорт забирай!
Інколи хочеться її приспати.
Бідна тварина. Їй важко.
Знову куриш?
Місяців шість після розриву з Алексом.
-Хіба його не Алексіс звали? -Алексіс.
-Обійми мене. Нумо. -Боже.
-От ти настирна. -Ну ж бо.
Давай, йолопе. Скільки разів я тебе обіймала за 35 років?
Гаразд.
Ти добре обіймаєш.
Ось так.
Твій тато теж добре обіймав.
Коли він мене обіймав, я відчувала, що нічого не боюся.
Я почувалася в безпеці.
Я не хочу, щоб він помирав.
Мені не подобається, що він помирає.
Я його дуже любила, розумієш?
І він мене теж.
І тебе теж.
ПРИБЕРЕЖНА ЛІКАРНЯ
Ви хто? Вам сюди не можна.
Я його син.
-У вас є дозвіл? -Усе гаразд.
Він ненадовго. Я прошу.
Дві хвилини, бо у мене будуть проблеми.
-Мені сказали, що ти хворий. -Так.
Дуже.
Ти б приїхав, якби не був
при смерті?
Не знаю.
Пробач мені, сину.
Добре, я тоді…
Я піду.
Якби я знав, що ти такий хворий…
Я заслужив.
Я вже йду.
-Скасуй наступну групу. -Чому?
Скасуй.
Я вже забронювала квитки й трансфери.
Звідси в аеропорт і з аеропорту додому.
Алло!
Так, нехай підіймається. Дякую.
Хто це?
-Борис. -Що він тут робить?
-Ти не хочеш його бачити? -Та ні.
-Я думав… -Усе гаразд.
-Допоможи мені сісти в крісло. -Добре.
-Вітаю. -Вітаю.
-Сподіваюся, я не заважаю. -Ні, ми не проти.
Заходь.
Дякую.
-Привіт. -Привіт.
Мама сказала, що тебе випишуть увечері,
але в лікарні сказали, що тебе виписали опівдні.
Ти був у лікарні?
Так, раптом треба тебе підвезти чи ще щось. Так.
Як ти почуваєшся?
Набагато краще. Набагато краще, дякувати Богу.
Хочеш — замовимо щось перекусити? Тут пристойна кава.
Сідай.
Дякую. Ні, я не хочу.
Мені вже треба їхати. У мене екскурсія о п'ятій.
Як справи? Добре?
Так.
Так, усе добре.
Знаєш, коли ви їдете до Буенос-Айреса?
Завтра.
-У тебе є плани на вечір? -Ні.
-Можемо повечеряти, якщо хочеш. -Так, давай.
Вип'ємо вина
і поговоримо.
-Тобі можна алкоголь? -Я на морфіні…
Ясно.
Хочеш кудись піти? Або можемо замовити сюди,
або я принесу їжу, і ми поїмо тут.
-Ні, давай підемо. -Так?
Так, давай.
О восьмій тобі підходить?
Чекаю на тебе о восьмій, при повному параді.
-До вечора. -Добре.
Ти вдягнеш піджак чи блейзер?
Блейзер.
Яка смакота.
Пам'ятаю, як ти це робив.
Що саме?
Що ще ти пам'ятаєш?
Дещо, небагато.
-Усе гаразд? -Усе добре. Дякую.
А ти?
Що ти пам'ятаєш?
Дещо, небагато. Як і ти.
Нещодавно твоя мама нагадала мені про велетня.
Пам'ятаєш велетня?
Щоразу, коли бачу дитину на плечах у тата.
Звідти
ти бачив дивовижні місця.
Амазонку, Гібралтарську скелю.
-Мені найбільше подобалася Велика стіна. -Колос Родоський.
Його 2 000 років немає, та ти його бачив.
Звідти я бачив Аргентину на чемпіонаті світу 1994 року.
Точно.
Так.
Я тоді плакав.
Я й досі пам'ятаю медсестру,
яка відвела Дієго на тест на допінг.
Її звали Сью Карпентер.
Сука.
І ще я пам'ятаю
дні народження,
різдвяні свята,
Нові роки,
День дитини, День батька.
Я думав, що просто все це
собі вигадав.
-Ти міг би хоч раз заїхати. -Але ж ви поїхали з Сальти.
Через півтора року.
І я дуже довго не знав, де ви.
Я шукав тебе у фейсбуці.
-У мене не було фейсбуку. -А інстаграм був.
І я тебе там побачив.
Це було так дивно. Повний шок.
Я запам'ятав тебе семирічним хлопчиком,
а тут раптом бачу 23-річного хлопця.
-Будеш ще? -Ні, досить.
Ти знаєш,
коли я закінчив школу,
ми поїхали в Бразилію на випускний.
Ми сиділи в аеропорту, чекали на рейс до Ріо.
І я побачив тебе з колегою.
-Справді? -Так.
Я трохи за вами поспостерігав.
І коли ви вже мали йти до літака, я крикнув: «Хуліане Арая».
Ти обернувся.
Я зрозумів, що це ти.
Ти озирнувся, але не побачив мене.
Чому ти не підійшов привітатися?
-Ти б привітався? -Звісно.
Я б тебе міцно обійняв.
Ну, натомість я сховався.
Я злякався.
Твоя мама робила до біса смачний флан.
Вона досі його робить?
Ні, дякувати Богу.
Він був дуже смачний.
Жартуєш? Це була гидота.
Вона жахлива кухарка. Не любить готувати.
Вона десятою дорогою обходить ту кухню. Це просто капець.
Знаєш, що вона казала, як я казав, що голодний?
Ні.
«Це минеться».
Ні!
-Погана кухарка й погана мати. -Ще та штучка.
Хочу почути твою думку про те, що тоді сталося.
Моя думка про це не має значення.
Важливо лише те, що є зараз.
-А що є зараз? -Оце.
Що саме «оце»?
-Ну ти й нудний. -А ти дуже закритий.
Що таке «оце»?
Батько й син,
які зустрічаються в галасливому ресторані через 28 років.
Ось що.
І все?
Твоя смерть не змінить минулого.
Це правда.
Ти дуже відвертий.
Міг збрехати, але не став.
Я тут не зі співчуття.
Я хочу бути тут.
Просто щоб ти знав, добре?
Вже 21 рік із цією дівчиною, а полум'я не згасло.
І ми досі запалюємо вогонь. Так, любий?
РИБА НА ГРИЛІ
Хочеш випити чи відвезти тебе додому?
Я згоден на все.
Ти впевнений? Ти трохи хитаєшся.
Продовжуймо.
Гаразд.
Дякую.
Як довго ти з Мечу?
Півтора року.
І ти закоханий?
У нас поки що все добре.
Що б ти сказав, якби я зізнався, що Летісія — головне кохання мого життя?
Що ти бовдур.
-Так і є. -Так.
Ти колись шкодував?
Через всю цю сагу?
Ні, ніколи. Жодного разу.
Ні.
Зрештою, це не могло тривати вічно.
Це було нечесно щодо всіх.
Це був жах — бути з вами
та постійно думати, що це може бути востаннє.
А потім летіти до Буенос-Айреса, мов нічого й не було,
і жити своїм іншим життям.
Я багато ночей лежав без сну,
думаючи про те,
що мені робити.
Я ніколи не любив Андреа так, як любив твою матір.
Але наші стосунки були стабільні.
Безумовні.
Я дивився, як вона спить поруч зі мною,
спокійна, попри все, що відбувалося.
Я йшов до кімнати доньок.
І дивився на них.
Я почувався справжнім покидьком.
Я не міг їх покинути.
Ти мудак.
-Ні, зачекай. -Відпусти.
Дай закінчити. Чому, на твою думку, я тут?
Щоб перед твоєю смертю ми з мамою пробачили тобі все лайно.
Ось чому ти тут.
Покидьок.
Борисе.
-Не йди, благаю. Послухай мене. -Тобі все мало, так?
До тебе не доходить?
Ти говориш лише про Летісію, Андреа, своїх дочок.
А я?
А я, виродку?
Мама вигнала тебе, бо їй набридло чекати.
Їй, а не мені. Тож іди ти під три чорти!
Я довго чекав, поки зрозумів, що ти не повернешся.
Скажеш «я повернувся» —
приб'ю на місці. І тепер мене ніхто не стримає.
Ви егоїстичні покидьки. Обоє.
Ти й моя навіжена мати.
Вона завжди знала, що ти не залишиш сім'ю заради нас.
Але вона завагітніла й вирішила народити.
Їй треба було закріпити любов дитиною.
Так. І всі мали нею захоплюватися. Звісно.
«Яка жінка ця Летісія! Така смілива. Сама виховує дитину».
Ця сучка була до біса сильною жінкою, так?
А про мене ніхто з вас не думав.
Подивися на мене,
бо це твоя дитина від жінки, яку ти найбільше любив.
Ти з'явився,
коли лишилося десять хвилин?
Щоб я сказав, що все добре?
Ні, Арайо, не добре.
Не може все бути добре.
Відчепися.
Ти правий. Про тебе ми не думали.
Ми обидва були безвідповідальні. Та я значно більше, ніж твоя мати.
Я відрікся від тебе перед родиною, щоб захистити себе.
Я повівся як останній егоїст.
Я хотів жити на дві сім'ї,
хоч знав, що це неможливо. І тепер я прошу в тебе пробачення,
хоч добре знаю, що вже запізно.
Тільки якийсь сучий син…
Не знаю, психопат…
може зруйнувати життя свого сина.
І я присягаюся…
я зовсім не такий.
Ще віскі, будь ласка.
Давайте два.
Краще?
-У готель чи в лікарню? -Ні.
-Що саме «ні»? -Лікарня.
-Отже, в лікарню. -Ні!
-Не в лікарню! -Гаразд.
Їдемо в готель. Я не зрозумів. Вибач.
Поїхали.
Далі буде тільки гірше.
Я маю право померти з гідністю.
Хочу піти по-людськи.
Ти єдиний, кого я можу попросити.
Мої доньки на це не погодяться,
а дружина й поготів.
Ти мене навмисно провокував?
-Коли? -Не прикидайся дурником.
Хотів, щоб я тебе до смерті побив?
Я просто говорив про гідну смерть.
-Твоє припущення абсурдне. -А просити мене вбити тебе — логічно?
Мало того, що ти мене кинув, я маю стати вбивцею?
Це просто допомога в самогубстві.
Не страта.
Ти неймовірний.
Ти йдеш і повертаєшся, коли хочеш.
Помираєш, коли хочеш.
Я маю право вирішити, як
і коли померти.
Пробач мені. Вибач.
Я…
Я забагато прошу.
Я не тямлю, що верзу через ці кляті ліки.
Пробач, я щиро.
Відвези мене в готель.
Добре. Щиро дякую за вечір.
Не знаю, чи можна це вважати
маленьким дивом
або маленькою трагедією,
але саме цього я й хотів.
Дякую.
Я пишаюся, що ти мій син.
Ні. Я сам.
Я в порядку.
Ні, іди сюди.
Іди сюди.
Обережно.
Єдина серйозна справа, що лишилася твоєму батьку, — це померти.
Він знає як?
Не знаю. Він не казав.
Він боїться?
Думаю, так. Не знаю.
А ти як гадаєш?
Не знаю, друже. Не знаю.
Можу лише здогадуватися, бо я його не знаю.
З правильним зіллям можна піти красиво.
Схоже, ти вже про це думав?
О, Бебе.
Я підготував п'ять пляшок.
Чотирьох вже
немає.
Вони зіпсувалися чи розбилися.
У мене залишилася одна.
-Хочеш дам? -Ні.
Ні. Дякую, але ні. Та й пізно вже. Він уже поїхав.
-Хто вже поїхав? -Батько. Поїхав у Буенос-Айрес.
І він в Буенос-Айресі живий?
-Так. -То він не помер?
То не мороч собі голову.
Твій батько живий.
Це означає, що ти ще маєш змогу допомогти йому померти так, як він хоче.
КАЛІЙ
-Чого тобі? -Твій батько.
Він ще не помер. Не панікуй. Він ще з нами.
Він ще в місті чи серед живих?
Поясни. Я не розумію.
Він в Ігуасу. Він нікуди не поїхав.
Він знову в лікарні. І так, він досі з нами.
Але лишилося йому недовго.
Ясно.
Я вже їду.
-Вітаю. -Вітаю.
Мені сказали, що ви нікуди не поїхали.
Так. Хуліан зранку погано почувався.
Ми радилися з лікарем в Буенос-Айресі й з тутешнім теж.
Вони згодні, що йому краще кілька днів побути в лікарні,
щоб відновити сили.
Це Лула, моя старша донька.
Вітаю. Нарешті ми познайомилися.
Так.
Він радий, що ви погуляли. Йому це додало сил.
Тож ви не знаєте, скільки днів пробудете?
Ні. Думаю, два-три дні.
А я вже їду.
Мій чоловік їде у відрядження в Мексику, а в нас двоє дітей.
Хочеш його побачити?
Він буде радий тебе бачити.
Гаразд.
Я проведу Лулу й пошукаю, де можна набрати води.
Може, якось зустрінемося і поговоримо?
-Нам точно буде про що поговорити. -Так. Напевно.
Бувай, Борисе.
-Щасливої дороги. -Дякую.
Швидше.
Години відвідування майже закінчились.
Можна до тебе?
Що сталося?
Пілота не пустили на літак?
Пілот не в тому стані, щоб летіти.
А ти слабак у випивці.
Мати щойно пішла.
Так, ми бачилися.
Усі твої жінки разом?
Усе добре?
Їм більше нема за що боротися.
Послухай мене.
Подбай про неї.
Любий, я йду.
Ти до нас приїдеш?
Можливо. Побачимо.
Гаразд. Я тебе кохаю.
Привіт.
Чого ти прийшов?
Стало нудно. Хочу скласти тобі компанію.
Що робиш? Хочеш втекти?
Ні, просто
там сиділа пташка.
-Пташка? -Так.
Але вікно зачинене.
Ти в порядку?
Ні.
Може, ляжеш?
Мені треба попісяти.
Не можу.
Щодня в мені відмовляє якась частина.
Розслабся. Зациклишся на цьому — не попісяєш.
Бачиш?
Ось так, друже! Класний струмінь, тату!
Як гадаєш, там, по той бік, щось є?
По який бік?
По той бік життя.
Ну…
Не знаю.
Ти ще дуже молодий.
Про це починаєш думати пізніше.
Або коли маєш смертельний діагноз, як у мене.
Може, ти здивуєшся.
Але я вже давно про це думаю.
Коли помер дідусь Хуан, я пам'ятаю, що не міг…
Я не міг усвідомити, що його більше немає.
Я не можу уявити, що ця свідомість, ці…
Ці відчуття, зображення і звуки
просто вимикаються і все.
Що? Все чорніє?
Миттєва порожнеча? Небуття?
А коли ми спимо, це хіба не так?
І так, і ні.
Бо ми бачимо сни.
Ні.
Не думаю, що ми вмираємо зовсім.
Тіло точно помирає, але
ця енергія, ця свідомість продовжує десь літати.
Як щось
нематеріальне.
Чорт.
Ти це чув? Нематеріальне?
-Та я поет. -Філософ.
Непогано для гіда, чий головний талант — возити до Чортового горла.
Що скажеш, Арайо?
Гадаєш, це не кінець і все триватиме далі?
Хотів би так думати, але не знаю.
Ну, я дізнаюся.
Якщо є потойбічне життя,
дай знати, аби я не був у незнанні, як ти зараз,
коли прийде мій час.
Але не перестарайся.
Нічого божевільного. Я до біса такого боюся.
-Серйозно. -Я буду обережним.
Обіцяю.
У мене пересохло в роті.
Слухай, Арайо.
Щодо того, що ти сказав учора, ніби я маю тобі допомогти.
-Що ти хочеш знати? -Ти серйозно?
Чи це був спалах миттєвого божевілля?
Ні, це не божевілля. Я говорив серйозно.
Я знаю, що буде далі.
Я буду днями лежати на смертному одрі
в агонії,
накачаний ліками,
які затьмарять мій розум.
Я помру, не усвідомлюючи цього,
у холодній палаті інтенсивної терапії
серед чужих людей.
Це лайно.
Я не хочу такого кінця. Я заслуговую на краще.
А твоя дружина й доньки? Що вони подумають?
Вони здивуються. Для них це несподівано.
Хоча я натякав на це.
Але зрештою вони дійдуть висновку,
що немає сенсу відкладати неминуче
на кілька тижнів.
І для них це добре.
Я позбавлю їх
від постійних жахливих тортур.
У мого хорошого друга,
чоловіка твого віку,
є одне зілля.
Воно трохи шалене.
Може усе скінчити, коли треба. Розумієш?
Що це за зілля?
Суміш грибів та трав. Він їх сам вирощує.
Схоже на зілля, що шамани використовують на церемоніях, але сильніше.
І, схоже, воно полегшує відхід.
І це…
подорож
в один кінець.
Так.
-Що «так»? -Так, мені це подобається.
Що таке?
Ти ж мені це сказав, щоб я погодився?
Ти думав, що я відмовлюся.
Так.
Ти мене не знаєш.
Ні, я тебе не знаю. Ні.
Так.
Коли ти хочеш?
-Зараз. -Зараз?
Бо завтра чи післязавтра мене відпустять у Буенос-Айрес.
Тож або сьогодні ввечері,
або, можливо, ніколи.
Ти вже пошкодував?
Ти розумієш, що все це для мене занадто?
Так, звісно, розумію.
Ні, не тут.
Тоді де?
Тут ризиковано. Вони можуть все зрозуміти й врятують мене. Це буде жах.
-Відвези мене кудись. -Кудись?
Ні, мене посадять.
Чому?
Чому? Звідси важко піти непоміченим.
О цій порі тут дуже тихо.
Готовий тікати, якщо нас побачать?
Ні.
Тебе тут завтра не буде, а я залишуся.
-Я не хочу за це відповідати. -Тебе звинуватять у намірі вбити батька.
Ти правий. Я не можу так з тобою.
Я залишу записку, написану моїм почерком.
І скажу, що це було моє рішення.
Суд визнає цей документ.
Коли хочу побути сам, я їжджу в одне місце.
Можу тебе відвезти.
Відвезеш.
Даси мені зілля.
І підеш.
-Ось так. -Так.
Готово.
-Добре? -Так?
-Гаразд. -Усе добре?
-Так. -Не попадайся їм на очі.
Може, залиш відчиненим?
Щоб вони знали, як я втік.
Так. Ходімо.
Гаразд. Ходімо.
Туди.
ЛЮБИМ АНДРЕА, ЛУЛІ Й ХЕЛЕ
Андреа, моя супутнице.
Мої любі доньки.
Я вирішив піти раніше
і з гідністю.
Вибачте, що рішення було раптовим,
але саме так я маю піти в останню путь.
Там живе мій друг.
Подякуй йому від мене.
Шкода, що ми не зустрілися.
Можливо, скоро зустрінетеся, бо він у поганій формі.
Вибач.
У мене залишилося мало часу.
І все, що залишилося, — це агонія
і страждання.
Я вже зробив усе, що мав зробити.
Я йду з ясним розумом і з миром у душі.
Я й далі буду татом-птахом.
Дідусем, що подорожує серед хмар.
Дякую за наше спільне життя.
Дякую за любов,
турботу
і розуміння.
Це тут?
Далі. Ця частина парку закрита для відвідувачів.
І як я завжди казав вам, коли кудись їхав:
«Мої любі,
до нових зустрічей».
Ні, мене розмаже.
Воно легке. Покури. Це заспокоїть.
Не хочу параної. Мав поганий досвід.
Нічого не буде. Ти зі мною. Кури.
Ну що, давай?
Мене іноді заспокоює…
уявити, що коли я заплющу очі, я буду не один.
Що одночасно зі мною йдуть тисячі.
Проведи мене й залиш.
Іди.
Тобі треба йти.
РЕСТОРАН «ТАКОПАДО»
Переклад субтитрів: Олена Стародуб