Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
MO GILLIGAN: IN THE MOMENT
Londýne, udělej pořádnej bordel!
Na tomhle turné jsem byl všude.
Byl jsem televizní hvězda. Říkali mi Mr. Saturday Night.
A já si řekl: jedu na světový turné.
Ne kvůli sobě, ale chtěl jsem proslavit britský černošský komiky.
Takový byl vždycky můj plán a můj cíl.
Řekl jsem si: „Víte co? Zakončíme to v Londýně.“
Ale ne jen tak někde. Muselo to být v jižním Londýně.
Jižní Londýne, seš tu?
Chtěl jsem vidět kus světa. My černoši míváme dovolený, ale necestujeme.
Pamatuju si, jak jsem učitelce řekl:
„Pančelko, hádejte co? V létě jedu na dovolenou.“
Učitelka nemohla věřit vlastním uším.
Říkala: „Co? Na dovolenou? To je přece nesmysl.
Máš dotovaný školní večeře. Jak je to možný?
Vždyť berete i přídavky na děti.“
A je v tom rozdíl. Když jsem byl malej, necestovali jsme.
Moji kámoši ze střední třídy cestovali.
Jejich rodiče mi říkali: „Mo, jedeme cestovat.
Pojeď s náma.“
„Abych vypadal jako vaše černý adoptovaný dítě? Jste normální?“
První dovolená každýho černocha totiž není žádnej zájezd all inclusive.
Žádná Agia Napa nebo Ibiza.
Naše první dovolená
je ale cesta za zbytkem naší rodiny do horkýho podnebí, než tam chcípnou.
Proto na tyhle dovolený jezdíme, víte?
„Pančelko, hádejte, kam jedu? Do Karibiku.“
A ona: „Ježišmarja, děti. Přestaňte na chvíli psát.
Uhádne někdo, kde to je?“
A šestiletá Holly: „V Africe.“
Tak říkám: „Děláš si prdel?
A učitelka: „Ne, Holly. Ten druhej kontinent.
Ano.“
Byl jsem radostí bez sebe. Šest týdnů dovolený.
Pojedu za praprababičkou. Říkal jsem si: „Jakej má asi dům?“
Určitě velkej bejvák s pozemkem. Nejspíš plantáží.
Určitě má svý vlastní dělníky.
Přijedu tam a vidím takovou malou zasranou chatrč.
A nikde žádný divoký zvířata.
Jenom prašivej kozel s vytahanejma ceckama.
Tak říkám: „Dobrej, pane Kozel.“
Dokonce i ten kozel byl drzej jak Jamajčani.
„Méé, běž do prdeléé.“
A znáte pravidla.
Máma mi řekla: „Až tam budeme, nic nechtěj, nic neříkej, nic nedělej.“
Tak tam sedím s praprababičkou a chci se jí na něco zeptat.
Protože to děti dělávají. Ptají se.
Je pololetí a děti se vyptávají. „Mami, co je ve vesmíru?“
Máte někdy chuť tomu děcku říct: „Drž hubu, ty vole“?
Ale jako dítě se chcete ptát.
Řekl jsem si, že se zeptám. „Prababičko, kolik ti je?“
Neměli jsme tušení. Neměla rodnej list.
Nevěděli jsme, jestli má 85 nebo 85 000 roků.
Nevěděli jsme, jak stará ta bába je. Tak říkám: „Kolik ti je?“
A ta chuděra přestávala fungovat.
Koktala: „Mně je… Mně je… Mně je…
No, mně je… Narodila jsem se…“
Znělo to jak hudební intro.
„Narodila jsem se…
No, no…“
Chuděra.
Tak povídám: „Jen to řekni. Ve kterým roce?“
Bába jedna. „No, v roce devatenáct set… Ehm…
Počkat… Ty seš dva tisíce…
Jo, tak já jsem devatenáct set…
1921.“
„1921? S kýms chodila do školy? S Harriet Tubmanovou?
Seš stará jak svět!“
Koukl jsem na mámu a říkám: „Mami, padáme vocaď.
Z tohohle žádný prachy nekápnou. Mizíme.“
A máma: „Jenom klídek. Můžeš si jít hrát s bratrancem.“
„S bratrancem? Mami, tomu týpkovi je 46. S tím si hrát nebudu.
Když půjdeme na pláž, bude tam za úchyla.“
Ani nezkoušíme žádný aktivity.
Moji kámoši zkoušeli různý věci.
My černoši určitý aktivity neděláme.
Učitelé mi tehdy říkali: „Až tam budeš, běž surfovat.“
Surfovat?
Černoši choděj do vody maximálně po kotníky.
Strčíme tam prsty a: „Tak jo, to by stačilo.
Ani hovno, kámo, něco tam plave.“
Cestování mám rád, ale nesnáším letiště.
Však to znáte. Je to hrůza.
Obzvlášť bezpečnostní kontrola.
Tady v Británii jsou u kontrol pasivně agresivně slušní.
„Pardon, pane, stoupněte si prosím na značku. Děkuji.“
Taky si říkáte: „Seš slušnej, nebo mě chceš nasrat? S kým mluvíš?“
A my tradičně dodržujeme pravidla. Stojíme na značce.
Ale máme potřebu odpovědět. Máme rádi poslední slovo.
„Ano, promiňte. Té značky jsem si nevšiml.
Moje chyba.“
A on taky odpoví.
„Tak až poletíte příště, budou ty značky tamhle.
Děkuju.“
A takhle se tam bavíte s tou divnou britskou pasivně agresivní slušností.
Všichni přece víme, že v Británii platí pravidlo: hlavně nedělat drama.
To nechce nikdo, že ne? Všichni už jsme nějaké drama zažili.
Vidím to v obchodech. Lidi kradou Lurpak.
Tak si říkám: „Ty vole, ty kradeš máslo? To už jsme na tom tak špatně?“
Fakt mě to fascinuje.
Všichni koukáme, než nás někdo uvidí.
A pak: „Na co čumíš, kurva?“
„Na nic. Na nic nečumím.“
Někteří z vás si říkají: „Kámo, to máslo je fakt drahý. To radši ukradnu.“
„Každej nevystupuje v televizi. Vzpamatuj se, kámo.“
Někteří si mažete toust margarínem. To je hnus.
Zvažoval jsem, že se odstěhuju.
Že odjedu z Británie a budu žít v Americe.
Fakt jo.
Někteří jste zaskočení. „Kámo, ty nás jako opustíš?“
Ale já chtěl jet do Hollywoodu.
Máte Ameriku a pak máte Hollywood.
Dvě různý místa.
Protože v mojí branži, když jste stand-up komik,
začínáte s filmy a televizí,
chcete do Hollywoodu.
Tam vás staví na piedestal.
My tady v Británii ne. My se ke každýmu chováme normálně.
Třeba když vidíme seriálovou hvězdu. Moh by tu sedět Ian Beale.
Bude to pro nás obyčejnej Ian Beale, že jo?
Přijdeme za ním a řekneme: „Já tě znám! Ty seš Ian Beale!“
A ten chudák ti ještě řekne: „Jo, jo, jsem.“
My Britové hned začneme vtipkovat.
„Hej! Iane, pamatuješ si tuhle hlášku? Iane!“
„O všechno jsem přišel.“
To…
To je první věc, co udělají Britové.
V Americe je to jiný. Tam ani vtipkování neznají.
Jejich letištní ochranka se s nikým nesere.
Říkají jim „Přepravní bezpečností služba“.
Podél fronty pochodoval chlápek
a hulákal: „Tak, všichni dobře poslouchejte!
Tekutiny ven z tašek!
Sundat pásky! Sundat boty!“
Přišel k 80letý zmatený stařence:
„Zdržujete frontu, madam!“
Já si říkal, že z něj strach nemám.
Jsem přece z jižního Londýna.
Jižní Londýn je nejlepší.
Myslel jsem…
Myslel jsem, že ho odzbrojím svým britským šarmem.
Povídám mu: „Promiňte, pane.“
Nasadil jsem britskej přízvuk.
„Promiňte, pane. Můžu se zeptat? Mám si sundat ten náramek?
Nechci zbytečně spustit detektor kovu.“
Podíval se na mě a…
Sundat pásek, sundat boty, iPad do přepravky.
„Ne, já se ptal na ten náramek, abych nespustil detektor kovu.“
A ten týpek začal šílet.
„Chlape!
Nebudu to kvůli vám Harry Potterovskejm sráčům opakovat!“
V životě mě nikdo víc neurazil.
Spustil jsem jako pohoršená ženská někde v sámošce.
To byste čuměli.
Používal jsem slova, co černoši neříkaj.
„Cože? To je…
To je absurdní!“
Hele, takový slova černoši normálně neříkaj.
Černoši tady v sále přemýšlí: „Co říkal? Absolvent? Co to je, vole?“
„Leone, zapiš to, kámo.“
To my neříkáme.
Slyšeli jste v některý epizodě Top Boye, že by Dushane řekl: „Tady jsou drogy.“
A Sully na to: „To je absurdní. To nemůžeme prodat.“
Ale jo, chtěl jsem odjet do Ameriky.
Kvůli speciálnímu zacházení, na jaký nejsem zvyklý.
Našim britským hercům se tam daří skvěle.
Daniel Kaluuya si tam vede skvěle, vyhrál Oscara.
Damson Idris, Cynthia Erivo a spousta dalších.
Když černoch z Británie přijede do Hollywoodu,
dostane se mu speciálního zacházení.
Dám vám příklad.
Zaměřte se na časy, co teď řeknu.
Letím tam ve středu na natáčení seriálu.
Odletím ve středu ráno a přiletím tam ve středu odpoledne jejich času.
Přistanu a mám šest zmeškaných hovorů.
Tak na to americký číslo volám. Někdo panikaří:
„Ježišmarja, pane Gilligane.
Potřebujeme vás zítra na natáčení v šest ráno, šlo by to?“
Tak říkám: „Jo, v pohodě.“
Ve čtvrtek ráno přijdu na plac a samotnej ředitel…
Na natáčení dorazí samotnej ředitel.
Všichni vyšilujou.
Máma mi vždycky říkala: „Buď sám sebou.
Chovej s tak, jak chceš, aby se lidi chovali k tobě.“
Šel rovnou za mnou. Snad aby mě zastrašil?
Povídá: „Dobrý den. Bože můj, pane Gilligane, jsem váš velkej fanda.“
A já: „Jo. O co jde? Těší mě, kámo.“
Chápete…
A pokračoval: „Jsme moc rádi, že jste tu.
Povězte mi, jak se vám tu zatím líbí?“
Tak říkám: „No, jsem daleko od domova.
Let byl trochu delší, ale jinak v pohodě.
Je mi smutno po mý bandě, ale nedá se nic dělat.
A on: „Proboha.
Olivie, pojď sem.“ To byla jeho asistentka.
„Olivie, pojď sem. Bože, poslouchej.
Je mu smutno po jeho Amandě.“
Tak říkám: „Ne. Po mý bandě. Po kámoších, chápete?
Chybí mi takový to vtipkování, srandičky.
O nic jinýho nejde.“
Hrozně to řešil.
„Bože můj.
Olivie, proč nevíme, že… Co vám to chybí?“
„Prostě srandičky.“ „Musíme mu sehnat srandičky.“
„To jsem netušil, pane Gilligane. Co kdybychom…
Není to velké gesto, ale co kdybychom zaplatili,
aby za vámi zítra přiletělo pět vašich přátel?
Abyste měl svoje srandičky. Co vy na to? Šlo by to?“
Zřejmě neměl tušení, že jsem vyrostl na sídlišti.
Zaplatit kámošům letenky během 24 hodin?
Měl jsem chuť mu říct: „Kámo, ser na ně.
Dej ty prachy mně. Myslíš, že mi záleží…
Myslíš, že mi záleží na emocionální podpoře?“
Ale to se neříká. Je to neprofesionální.
Tak kámoši přiletěli. Druhý den je jedu vyzvednout.
Jsou úplně vyjevený.
Říkali: „Ty vole, kámo, co se děje?“
Kámoš tomu nemoh uvěřit. „Kámo, L. A.?
Vypadá to tu jak v GTAčku.“
Řekl jsem, že musíme jít poděkovat.
To je to nejmenší. Šli jsme k němu do kanceláře.
„To jsou kámoši. Chceme vám jen poděkovat.“
Týpek nevěřil vlastním očím.
„Bože můj, no teda. Pane Gilligane.
To je ta vaše banda.
No teda.
Jako ze seriálu Top Boy. Mo, povězte mi,
jak to máte vymyšlené?
Jak zítra dostanete svoji bandu na natáčení?“
„Nevím, to je dobrý, Už jste udělal dost.
Zavoláme si Uber. To neřešte.“
A on: „Cože? Uber? No fuj.“
- „Tak to ne.“ - „A proč?“
„Poslyšte, Mo, teď jste v Hollywoodu.
Musíte se podle toho cítit.“
A já: „Jak to myslíte?
„Poslyšte, seženeme vám řidiče, ano?
Kamkoli pojedete, budete mít svého osobního řidiče.
„Fakt? To myslíte vážně?“
A on: „Heleďte, pro tyhle Top Boye cokoliv.
Tak jo. Fajn.
Jasně. Nemáte zač.“
Tak jsem dostal řidiče, lidi. Já řidiče v životě neměl.
Ten řidič se jmenoval DJ.
Přijel v obleku s kravatou, naleštěný boty, nažehlený kalhoty.
Nebyl o moc starší než já. Tak o dva tři roky.
Hned poprvý mi otevřel dveře.
„Zdravím, šéfe. Kam to bude? Chcete jet na památky?
Nebo na kafe?
Co do posilovny, šéfe? Kam chcete nejdřív, šéfe?“
Tak říkám: „Počkej, kámo. Neříkej mi šéfe, jo?
Teď seš volnej. Nevím, cos zažíval…
než jsem přijel já.
Ale teď patříš do naší bandy. Seš jeden z nás.“
Ptám se ho: „Heleď, DJ, kam můžeme jet?
Kámoši normálně makají od devíti do pěti.
Kam můžeme jet?“
A DJ říká: „Neboj, kámo. Mám jeden kontakt.“
Zvedl telefon…
„Jo.
Jo.
Jo, týpci z Anglie.
Jo.
Ne, Gordon Ramsey ne.
Spíš jako…
Týpci jako Idris Elba. Jo.
Oukej. Jasně, domluveno,“ a položil to.
„DJ, komu jsi volal?“
A DJ říká: „Heleď, kámo.
Právě jsem dal tvý číslo nejslavnějšímu promotérovi v Hollywoodu.
Hned ti napíše.
„Dobře, super.“ Tak mi napsal.
První zpráva byla: „Ahoj. Potřebuju jméno kvůli rezervaci stolu.“
„Jasně.“ A poslal jsem svý jméno. Mo Gilligan.
Kaskadérský kousky dělám sám.
Děkuju. Díky moc.
To by Jackie Chan nezvlád.
Tak jsem poslal svý jméno.
A on mi na to odpověděl jenom ohnivýma emoji.
Ukazuju to klukům. „Borci, já to nechápu.“
A kámoš mě hecoval: „Brácho, seš světovej.
Ne, brácho. On tě zná.“
Pak poslal další zprávu.
„Ne, počkej. Kecáš. Určitě nejseš Mo Gilligan.“
Tak jsem odepsal: „Kterej Mo si myslíš, že jsem?
No kdo? Mo Farah? Mo Salah?
Se kterým Moem sis mě splet?“
A on: „Ne, určitě nejseš ten britskej komik Mo Gilligan.“
Nebudu lhát. Říkal jsem si: „To jsem tu tak známej?“
Pak napsal: „Ne, kecáš. Ten stůl ruším.“
A já: „Tak mi zavolej.“ Byl jsem defenzivní. Typickej Londýňan.
„Tak mi zavolej.“
A zavolal.
Zvedl jsem to a naštvaně říkám: „Čus.“
A týpek…
„Ty vole, Mo Gilligan.
Proč jsi neřek, že seš v L. A.?“
„Já neměl…
Neměl jsem tvoje číslo, tak jsem nevěděl…“
„Kámo, přijeď do klubu kdykoliv chceš.“
A položil to. Byli jsme zmatený.
Oblíkli jsme se a jeli tam.
Všichni lidi čekali před klubem.
Stáli tam rapeři.
Hráči z NBA, dokonce i drogoví dealeři.
Všichni stáli venku a chtěli dovnitř.
Tak si říkám, jak se tam asi dostanu já a pět kámošů.
Zeptal jsem se: „Jak to chodí?
Zaparkuješ někde u cesty?
Jak to funguje? My jdeme dovnitř, ty půjdeš na jídlo,
pak ti napíšu a přijdeš?
A DJ říká: „Kámo, budu tu stát a čekat celej večer.“
„Cože? My se půjdeme bavit jako nikdy v životě
a ty tady budeš čekat?“
A DJ: „Jasně, celej večer.“
Nebudu lhát, lidi. Bylo mi toho kluka líto. Ale kámošům ne.
„Tak jo, zdar. Měj se. Jdeme. Srát na něj.“
Řekl jsem: „Víš co, DJ? Pojď s náma.
To je to nejmenší.
„Seš si jistej, šéfe? Můžu jít s váma?
Fakt? Myslíš to vážně?“
„Neříkej mi šéfe. Nejseš Django.
Pojď. Teď patříš k nám, jasný?“
Přijdeme ke klubu. Čekáme venku. Všichni se chtějí dostat dovnitř.
Když jsem viděl, jak známí lidi tam čekají,
jak asi pustí dovnitř mě s pěti kámošema a řidičem?
Víte co? Ušetřím si ostudu.
Napíšu tomu promotérovi: „Hele, díky moc,
žes nám tak narychlo sehnal stůl,
ale půjdeme s klukama na drink někam jinam, měj se.“
A poslal jsem to.
Lidi, přísahám na život mojí mámy.
Stojí tam nahoře.
Jestli lžu, ať se propadnu na Jamajku.
Poslal jsem tu zprávu
a zničehonic se zepředu ozývalo jenom:
„Hej!
Hej!
Všichni uhněte!
Prochází Mo Gilligan.“
Poprvý v životě
jsem si říkal, „Ty vole, jsme tu dva Mo Gilliganové. To je haluz.“
Kámoš mě šťouchl do boku.
„Kámo, to seš ty.“ Jsem lechtivej, tak jsem vyjekl…
„Nech toho, kámo. Snažím se vypadat cool.“
Jdeme k tý frontě a stane se něco divnýho.
Jak se k tý frontě blížíme,
lidi se začali rozestupovat, jako bych byl Mojžíš, ty vole.
Tak jdu a už se blížím.
Kámoši jdou za mnou a říkají:
„Co? To kvůli tobě?“
„Jo, kámo, klídek, ještě tam nejsme.“
Blížíme se
a slyším holky ve frontě.
„Tyjo, toho znám.“
Tak si říkám: „Ale hovno, Gogglebox tu neznáte.
Nech toho.“
Pak tam stál dvoumetrovej baskeťák z NBA.
Stál mi v cestě, tak jsem byl slušnej. „Sorry, chlape, jen projdu. S dovolením.“
Týpek předstíral, že mě nevidí ani neslyší.
„Toho neznám.“
Tak říkám: „Sorry, kámo, jenom projdu.“
„Toho neznám.“
A ten promotér: „Pojď.“
Tak říkám: „Nemůžu, stojí mi v cestě.“ A ozvalo se: „Hej ty! Uhni!
Prochází Mo Gilligan.“
Prošel jsem kolem toho týpka, jako bych byl LeBron James.
„Pozor, kámo.
Procházím.“
Přijdeme dopředu, sundají řetízek, cink.
A jdeme dál.
Ani nás neprohledali.
A kámoš: „Mám v zadku pytlík trávy.“ Tak říkám: „Pšt!“
Jdeme dál a někdo křičí: „Hej!“
Myslel jsem, že nás vyhodí.
A přišel samotnej manažer!
„No teda, Mo Gilligan. To je hustý.
Těší mě, že jste k nám zavítal.
Díky, že jste si vybral můj klub. Než půjdete dál, potřebuju dvě věci.
„Kreditku a občanku. Nevadí?“
Říkám kámošům, že platím já, a dal jsem mu kreditku a občanku.
Lidi, problém v Hollywoodu je,
že lidi se s váma chtějí přátelit kvůli tomu, odkud jste.
Někdy říkají totální nesmysly.
Ten majitel klubu mi řekl: „No teda, počkejte. Vy jste z Londýna, že?“
„Jo, jsme.“
„Ty kráso, to je šílený.
Loni jsme se ženou byli v Barceloně.
Jo.“
Kámoš spustil: „To ani není v…“ „Drž hubu.“
„Jo, jasně.“
Pak nás zavedli do klubu.
Jdeme do svý sekce. Vidím tam další lidi z Londýna.
Všimli si mě. „Cože? Ty seš tady, Mo? Ty se tak flákáš?“
No, byl jsem trochu pyšnej.
Tak říkám: „Co naděláš?
Pojďte se mnou mám svůj stůl.“
„Můžeme?“ „Pojďte.“ A šli jsme do svý sekce.
Ta byla hrozně těsná. Nebyla nijak velká.
Mačkalo se nás tam 12 a snažili jsme se tančit.
Šťouchali jsme do sebe loktama. Ale přišlo mi to v pohodě.
Kdybych tehdy umřel, byl jsem s kámošema v Hollywoodu a byl jsem šťastnej.
Pak přišel promotér a říká: „Ha! Mo, nazdar chlape. Jak se vede?“
A já: „Hele, díky moc,
žes nám to tak narychlo zařídil.
Fakt děkuju.“
Ptal se, jak se mi tam líbí.
„Je to tu super. Trochu těsný, ale v pohodě.“
„Cože?“
„Trochu těsný, ale v pohodě.“
„Cože? Ne. Ani hovno. Pro tebe jen to nejlepší. Pojďte.“
A začal se prodírat klubem přes lidi.
A kámoš: „Kdo si myslí, že seš?“
„Já nevím, Muhammad Ali? Nevím, co se tu děje.“
Chápete?
Přijdeme do druhý sekce. Vypadalo to jako VVVIP sekce.
Přesunuli jsme se. Proto říkám, že Hollywood je šílený místo.
Byl tam nějakej týpek, kterej měl kolem sebe asi osm ženských.
A promotér mu říká:
„Hele, sorry, chlape, ale musíš jít jinam.“
Týpek byl mega nasranej.
„Jak jako, že mám jít jinam? Kdo kurva seš?“
Každý jeho slovo bylo jako kulka pro mý ego.
„Kdo kurva seš?“
Koukali jsme na sebe a já říkám…
„Znáš britskej pořad The Masked Singer?
Ne?“
A promotér: „Mám pro tebe svoji nejlepší hostesku. Liberty.
Postará se o vás.“
Tak přišla Liberty.
Ta holka měla asi 180 cm a vypadala jako modelka Victoria’s Secret.
Měla na sobě korzet, kozačky po stehna a tanga.
Slyšeli jste mě?
Korzet, kozačky po stehna a tanga.
V klubu, chápete?
Stačilo, aby zvedla nohu,
a bum, kliťák a pysčiska jsou venku.
Chápete, co říkám?
To není, jako když jste kdysi chodili do klubů.
Když se vás holka zeptala: „Dáte si něco? Panáky? Jägerbomby?
Ne? Kdybyste chtěli, stačí říct, jo?“
Tamta holka přišla s celým lístkem.
A povídá: „Ahojky. Bože můj, jakpak se vede, Mo Gilly?“
A já si říkám: „Cože? Kdo to je?“
„Určitě máte hroznou žízeň. Obstaráme vám něco k pití.“
Lidi, otevřel jsem lístek a ten se rozsvítil. Byl elektronickej.
Byly tam i ceny, tak na ně koukám.
Koukám na ten lístek
a ten lístek kouká na mě.
Nebudu tady před 15 000 lidma předstírat, že se mám nějak špatně.
Ale lidi, přísahám…
Koukal jsem na ceny toho pití
a v hlavě mi běžely otázky.
Říkal jsem si: „To si od těch značek chlastu snad kupuju i akcie?
Co to je do prdele za ceny?“
Koukám na kámoše, oni na mě ne.
Najednou byli architekti. „Tyjo, to je lustr?
Jsou tam dva lustry. Jak je tam nahoru dostali?
Jak je tam dostali?“
Mrknu na kámoše. Každej máme kámoše, co je škrt.
Říkám mu: „Hele, kolik to stojí!“
A on: „Ty vole! Víš, kolik flašek bys za to měl v Costcu?“
„Co?“
A Liberty: „Promiň, Mo Gilly, ale musíme to uspíšit. Nezlob se.“
Nepotřeboval jsem nikoho ohromit.
V Hollywoodu mě nikdo nezná.
V pohodě. A vzal jsem nejlevnější balíček z nabídky.
Liberty říká: „Jen ať víš, jak to tu funguje.
Tohle je náš základní balíček.
Žádný světla, žádná show, prskavky ani cedule. Nevadí?“
Tak říkám: „Jo, to nevadí,“ a odešla.
Za pár minut byla zpátky s kbelíkem.
Kbelík, dvě láhve šampaňskýho, láhev vodky a láhev koňaku.
Říkám si: „Dobrý, pohoda.“
Ale kámoši se nechali Hollywoodem strhnout.
Jeden vzal láhev šampaňskýho a nalíval holkám jako u Poslední večeře.
„Pojď, dej si. Ne, v pohodě. Jo, naliju ti.
Jo. I pro kámošku. To je ono. V pohodě.“
Přísahám, že nejsem držgrešle,
ale viděl jsem, jak nalívá, a počítal jsem:
„Kámo, to je 95 babek za každou sklenku.
Budeme pít ten zbytek? Radši to dám zpátky do kbelíku.
Šup to tam.“
Ale něco mi říkalo: „Víte co? Pojďme si to užít.“
Takový věci se mi běžně nestávají, natož mým kámošům.
Tak jsem se začal bavit.
Pak vidím, jak nesou balíček těm baskeťákům.
Ty kráso, to bylo něco.
Měli prskavky a celou show.
Dokonce i ceduli. To jsem ještě neviděl.
Jejich hosteska nesla ceduli a koukala na nás.
Nesla ceduli a takhle na nás koukala.
Říkám si, co je tam napsaný?
Všichni na parketu začali řvát…
Tak koukám, co je tam napsaný.
Na tý ceduli stálo: „Kluci z NBA jsou tu.“
A víte, co bylo pod tím?
„Londýnští žebráci, držte krok.“
Říkám si: „Určitě nemyslí nás.“
My nejsme ti londýnští žebráci.
A pak DJ do mikrofonu zahlásil: „Ty kráso.
Vyzvali Londýn.
Takže vyzvali tamhle toho frajera Moa Gilligana!“
Celej klub se otočil a podíval se na mě.
Říkal jsem si: „Jak se opovažuješ? Účinkoval jsem v Celebrity Bake Off.
Tak to teda ne. Musím objednat další pití.“
A kluci: „Nedělej to. Tohle oni chtějí.
Abyste se trumfovali a utratili víc peněz.
Poštvat černýho proti černýmu.“
Tak říkám: „Moment.
Proč jste to neřekli,
když jste čuměli na lustry a tys mluvil o Costcu?
Tak to teda ne. Počkejte chvíli.“
Prohlížím si lístek.
Zjišťuju, co si můžu dovolit,
kolik si musím přeposlat peněz na druhej účet a kolik můžu jít do minusu.
Tak to je. Když víme, že hodně utratíme,
přemýšlíme: „Co můžu zítra prodat?
Za kolik můžu v bazaru střelit svůj PlayStation 5?“
Tak to chodí, když víte, že budete utrácet.
Takže koukám, co si můžu dovolit.
A zničehonic se zas ozve DJ.
A říká: „Ty kráso.
Vyzvali Londýn.
Co by tomu řekl Skepta?“
„Skepta?
Co s tím má sakra společnýho Skepta?
Teď jsem pod tlakem, že to zítra bude na Link Up TV.“
Koukám na lístek a vidím jednu věc.
Jmenovalo se to Balíček Diamond Black.
Tak říkám: „Přineste mi tohle.“
Nebyla tam cena. Bylo tam napsaný jenom POCH.
Nevím, co znamená POCH. Jsem dyslektik. Nejspíš „pro opravdový chudáky“.
Tenhle balíček jsem objednal.
Liberty odešla.
Uteklo deset minut. Nikde žádný láhve, pití ani prskavky.
Říkám si: „Ty vole, ti mě vojebali.“
A zničehonic
DJ v klubu zastavil hudbu.
Pak zhasl světla v klubu.
Všechny světla zhasly.
To víte. Dva Netflix speciály nejsou jen tak.
Vezme mikrofon a říká: „Ty kráso.
Vyzvali Londýn.
Vyzvali Moa Gilligana.
Moa Gilligana. Moa Gilligana.
Ale netušil jsem… Netušil jsem… Netušil jsem…“
Neměl tam ozvěnu. Dělal to pusou.
„Netušil jsem… Netušil jsem… Netušil jsem…
že jim to takhle vrátí.
Vrátí… Vrátí… Vrátí…“
Tak si říkám: „Cože, kurva?“
Kouknu na Liberty. Stojí u kuchyně.
Kouknu na ni a ptám se: „Liberty, co se tu děje?“
Liberty na to: „Momentík. Hned to bude.“
Měla na sobě plášť s maskou.
Dostal jsem strach, jaký iluminátský úchylárny
ve stylu P. Diddyho se tam budou odehrávat.
A než jsem se stihl zamyslet,
začala v klubu hrát hudba.
Pak vyšla Liberty.
Neusmívala se, měla vyvalený oči.
Vyšla sama a divně pochodovala.
Vyšla ven a takhle pochodovala.
A za Liberty byly dvě další tanečnice,
co taky divně pochodovaly v pláštích.
Takhle…
Poslouchejte.
Za Liberty šli čtyři samojští bodyguardi.
Něco drželi v rukou,
ale nebylo vidět co.
Vyjdou ven a taky divně pochodujou.
Takhle…
Čekal jsem, že v tom klubu hodlaj obětovat nějakou kozu.
A ti samojští bodyguardi pak začali dělat: „Hej, hej, hej.“
Něco zvedli, ale nebylo vidět co.
Víte, co zvedli?
Zvedli rakev s 25 láhvema šampaňskýho!
A pochodovali do naší sekce.
Takhle: „Hej, hej, hej.“
Kámoši samozřejmě začali vyšilovat.
„Cože? Ty vole, cože?
Hej, Mo! To je pro nás?
To je pro nás?
Ty vole, přísahej na máminu smrt. Bismillah, tos objednal ty?
Mo, poslouchej, jestli to není pro nás,
přísahám na máminu smrt, že ti jednu fláknu.
Mo, řekni mi – to je tvoje práce?“
Nebudu lhát, lidi.
Řekl jsem: „Jo, kámo, občas si prostě musíš dopřát.“
Lidi, nestydím se říct, že jsem se nechal trochu unýst.
Začali nám ty láhve jednu po druhý stavět na stůl.
Připadal jsem si jako drogovej dealer.
A moje nadšení se začalo projevovat.
Dělal jsem…
Šel jsem za těma baskeťákama z NBA.
A říkám: „Tak co?
Co je?
Takhle hraju já.“
Lidi, poprvý v životě mi totálně přepnulo.
Vy to nechápete. To se mi nestává.
Nevěděl jsem, kdo jsem.
Jeden z těch baskeťáků říkal: „To ne. Chci vědět, jak se jmenuješ.“
A já na to: „Nestarej se, vole.“
„Ne, Angláne. Tohle jsem ještě nezažil. Jak se jmenuješ, Angláne?“
A já zase: „Nestarej se, kurva.“
„Ne, Angláne. Co seš zač?“ Tak říkám: „Jako já?“
A on: „Jo. Kdo seš?“
Tak mu říkám: „Já jsem… Já jsem…
Dushane, hochu.“
„Kšeftujem s drogama!“
Kluci mě brzdili: „Počkej. Nekecej blbosti, kámo.
Já jsem ajťák. Nesmím mít žádnej průser.“
Lidi, poprvý v životě mi totálně přepnulo.
Abyste rozuměli, byl jsem opilej, ale nikdy mi tak nepřepnulo.
Rozdával jsem lidem šampaňský, jako bych byl Oprah.
„Flaška pro tebe. A pro tebe. Dostane každej.“
Přepnulo mi.
Flašku ode mě dostal i DJ, ten řidič.
„DJ, vem si šampaňský.“
„Ne, kámo. Já šampaňský nepiju.“
„No tak! Já myslel že držíme spolu.
Žij trochu.“
A on: „Ne, to já nepiju.“
„Tak co piješ?“
„Mám rád tequilu.“
Zavolal jsem Liberty.
„Tohle je DJ, nejlepší řidič na světě.
Přines mu flašku tequily.“
Přinesla láhev ve tvaru obří vázy.
Dal jsem mu ji. A hádejte co?
DJ se v tom klubu rozbrečel.
Při tomhle všem. A říká: „Ne, kámo. Ne.
Žádnej klient se ke mně nikdy nechoval tak jako ty.“
Tak říkám: „Hele, DJ, teď patříš do naší bandy.
Seš jako rodina.“
A on: „Fakt?“ „Jo, kámo, seš rodina.“
A nechal jsem si taky donýst flašku. Každej jsme měli svoji.
A DJ mi říká: „Řekni něco gangsterskýho z tvýho ghetta.“
Lidi, já nejsem z ghetta.
Neříkal jsem nic gangsterskýho, ale pobízel mě. Tak říkám:
Výměna autoskel.
Oprava autoskel.
DJ byl nadšenej. „Jo, výměna skel.
Jo. Máš to sklo totiž prostřílený.“ „No, když myslíš.“
„Je to prasklinka od kamínku, ale jak myslíš.“
Začínal jsem bejt mimo.
Říkal jsem si, že bych si na takovej Hollywoodskej život zvykl.
Být s kámošema, obklopenej lidma,
popíjet šampaňský.
A jeden ten baskeťák říká. „Ne, kámo.
Musíme si připít tadyhle na Dushanea.“
Celej klub.
„Hej! Dushane!“
Říkal jsem si: „Tyjo. Hustý.“
Byl to pro mě jeden z nejlepších okamžiků v životě.
Zapomeňte na stand-up comedy a na filmový ceny.
V tu chvíli jsem byl unešenej.
Kašlu i na svý narození. U toho jsem nebyl.
Tamto byla nejlepší chvíle mýho života. Dali jsme si panáka.
Jeden z nejlepších zážitků.
„Liberty, dej si panáka. A přines mi účet.“
Piju posledního panáka. Jsem skrblík. Platil jsem ho.
„Strč to šampaňský do kapsy, kámo.
Bereme ho domů.“
Nejlepší chvíle mýho života. Pak přišla Liberty.
„Díky za ten účet.“
„Běž s ním. Běž…“
Opili jste se někdy a snažili se vystřízlivět, abyste mohli přemýšlet?
Zkoušeli jste to někdy? Když si protřete oči…
A začnete si uvědomovat, co se děje.
Že máte úplně rozepnutou košili.
Chápete? Měl jsem rozepnutý všechny knoflíky.
Byl mi vidět i pupík.
Jako by říkal: „Ty krávo, dneska jste se rozjeli, co?“
Koukám na ten účet…
A říkám: „Počkej, Liberty…
Tak jo.“
A ona: „Jejda, Mo Gilly. Copak je? Co se děje?“
Tak říkám: „Počkej.
Snažím se spočítat, kolik je daň a spropitný.
Kolik stojí ta láhev?“
A Liberty: „Tak se podíváme. Takže daně, spropitný…
Jedna láhev tequily Casa Azul stojí…
Jo, dobrý. Jenom 5 000 dolarů.“
K tomu ještě druhá láhev pro mě
a první a druhý balíček.
Podíval jsem se na Liberty.
A říkám: „Jo. Už chápu, proč ti kurva říkají Liberty.“
Říkám jí: „Tak jo.“
Koukám na ten účet a ona se ptá: „Co se děje?“
„No, to je…“ „Copak, Mo Gilly, co se děje?“
„To je…“ „Jen to řekni.“
„To je…
absurdní. To je fakt absurdní.“
Jeden z nejlepších večerů v mým životě
se rázem změnil v jeden z nejhorších.
Abyste rozuměli, měl jsem na zaplacení, ale říkal jsem si:
„Tyjo, odteď to se mnou půjde takhle z kopce?“
Jsem v Hollywoodu, točím velký seriály,
mám vlastní show, cenu BAFTA,
ani se nenaděju a budu v reality show Exekutor za dveřma?
Ne jako moderátor, ale ten v exekuci.
Ty krávo.
Víte co? Říkal jsem, že nebudu nic tajit.
V duchu jsem si říkal:
„Však já ty prachy zase vydělám. Kašlu na to.
Zítra si založím OnlyFans.“
To mi běželo v hlavě.
„Vydělám ty prachy za 24 hodin.
Nebudu ztrácet čas.
Seru na to. Středa, holý řitě třeba. A plaťte.“
Říkal jsem si: „Panebože, to byla největší blbost,
co jsem v životě udělal.“
A pak si říkám: „Klídek. Ještě jsem nezaplatil.“
Kreditku a občanku jsem dal tomu manažerovi.
Pak mi zavibruje mobil. „Co to je?
Píše máma, jestli jsem ok?“
Kouknu na mobil, a právě proběhla transakce.
Už mě zkásli.
Co to jako je za bankovní systém?
To má bejt výsměch?
Jak to proklouzlo bez potvrzení, že to není podvod,
když jsem v zahraničí?
Neposlali jste mi jednorázový heslo. Nic.
Ale když si v krámě kupuju aviváž a sušenky,
chcete mě ztrapnit a ptáte se: „Jste to doopravdy vy? Ano, či ne?“
„Jsem to já!“
Nejhorší večer v životě.
Hrůza. Druhej den ráno jsem se probudil…
A kámoši: „Sorry, že tě budíme,
ale chceme ti fakt poděkovat.
„To nic, kluci.“
„Ne, kámo. Ty to asi nechápeš.
Včerejšek byl jeden z nejlepších večerů v mým životě.“
„Ne, vždyť máš děti.“
„Kámo, nasrat na děcka. Nesnáším je.
Ten nejmladší je pěknej šmejd. Nemám ty děcka rád.
Ale jsme kámoši a chtěli jsme tě vzbudit.
Chápeme. Víme, kolik to stálo.
Ale chceme ti říct, že tohle už nikdy nezažijeme.
Jako tvoji praví kámoši
tě chceme vzbudit a poděkovat ti, Mo.
Fakt si toho vážíme.“
Hezky upřímně jsme si s klukama pokecali.
To je přece hlavní smysl.
Peníze zase budou, ale kámoše si vybíráte nadosmrti.
Jo, je to tak.
Vždycky myslete na svý přátele.
Vybíráte si je nadosmrti.
A jeden kámoš pak říká: „Vím o něčem, co ti zlepší náladu.
S klukama jsme se složili. Koukej.
Koupili jsme ti kafe a muffin.“
Lidi, přísahám na svůj život,
že jsem si v duchu říkal:
„Doufám, že se s váma zřítí letadlo. Myslíte, že to stačí?“
Ale to byla jiná doba.
Bylo to asi před třema a půl roky.
Byl jsem single.
A bejt single mě nebavilo.
Ale musel jsem na jednu svatbu. Šel jsem tam sám.
Ale víte, jak to je, chlapi. My umíme svý pocity skrývat.
Vidíte všechnu tu romantiku.
Na to chlapi kašlou.
Existujou dva druhy romantiky. První jsou nový páry.
Třou se o sebe nosánkama a tak.
„Jo.“
Ona nadšená. „Jednou se taky vezmeme.“
„Chytím svatební kytici.“
A pak jsou páry, co jsou spolu už několik let.
Ty myslí jenom na jedno: „Hele, až přijedeme domů,
tak půjdeme spát. Chceme jenom spát.“
Na ničem jiným vám nezáleží, že?
Ženské mají rády romantiku asi mnohem víc než chlapi.
Nechci tvrdit, že jsou všechny ženský stejný,
ale mají rády trochu romantiky.
Představte si single ženskou. A brečí.
Ani neví jak. Najednou začala slzet. Víte, že se to stává, chlapi?
Zničehonic uronila slzu a ta jí stékala po tváři.
Všimne si toho a říká: „Ale ne, dneska ne.“
„Jsem silná.“ Zkusí pozitivní afirmace.
„Jsem silná. Jsem v pohodě. Jsem laskavá. Ne.
Kde mám krystal? Kde mám svůj křemen? Kde je?“
Ale víte, co ženy dělají a co mi přijde fakt hezký?
Ženy mají starost o ostatní ženy.
Ženské, nikdy v tom přestávejte.
To je váš moc hezkej zvyk.
Představte si dvě ženské na parketu.
Všimnou si, že nějaká chuděra brečí.
Skvěle se baví, ale stejně si toho všimnou.
Tančí a jedna říká: „Hej, kotě.
Tvař se nenápadně, jo? Ale vidíš tu holku?
Tamhle vlevo? Tak ta brečí.“
„Jako fakt?“
„Jo. Hlavně nenápadně.
Nesmím tam koukat.
Nebudu se koukat.
Tyjo. Sakra. Zkusím s ní promluvit.“
A fakt za ní půjde. Ženské předstírají.
Jste průhledný. Jdete a řeknete…
„Ježišmarja. No to mě podrž.
Tak moment. Kočka jako ty přece nemůže brečet.
Ne. Promiň, drahoušku. V těch šatech Oh Polly rozhodně ne.
Ty totiž všude sháním.
Ne, zlato. Nebreč.
Takhle by to teda nešlo. Pojďte sem. Nebreč.“
Představí ji všem ostatním holkám.
Ženské se kolem ní shluknou, utřou jí slzy.
„Nebreč. Protože seš krásná, jasný?
Všechny jsme to zažily. Chantel to dobře zná, že jo?“
A Chantel: „Jak jako dobře znám? O čem to mluvíš?“
Některý ženský podrazí kámošku,
aby podpořily člověka, kterýho ani neznají.
„Hele, v krátkosti. Neznáš ji,
ale otec jejího dítěte sedí za loupež a ublížení na zdraví.
Nemám pravdu, Chantel?“
A Chantel: „Proč tý holce všecko říkáš? Jseš normální?“
„Hele, klídek. Stejně bude v televizi.
My víme. Netrap se tím. Neplač.
Neplač, jo?
Rychle, Claire. Půjč mi rtěnku.“
A Claire: „Moji rtěnku Charlotte Tilbury?“ „Dělej, naval. Neplač. Víš proč?“
A něco vám řeknu.
Ženský maj připravený motivační citáty.
Sypou je z rukávu.
Tenhle mají nejradši.
To je jejich gól do kabiny. Ten citát ženský milujou.
„Poslouchej, holka. Nebreč. Nebreč, jo?“
A ta chuděra se ptá: „Proč?“
„Nebreč. Víš proč?
Protože ho necháváš vyhrát. Nenech ho vyhrát!“
Koukněte na ty ježibaby. „Jo, ten citát už jsem použila.“
„Nenech ho vyhrát. Prohraješ. Nenech ho vyhrát.“
Jako klub zapšklejch ženskejch.
My chlapi nic takovýho neděláme. Žádná emocionální podpora.
Něco vám řeknu. My chlapi si hledíme svýho.
Jsme v tom profíci.
Kdyby tu teď byl na záchodě chlápek
a brečel kvůli zlomenýmu srdci…
I kdyby brečel jak želva…
„Nemůžu… Nemůžu uvěřit… Že by mi tohle udělala…
Proč?
Proč?“
Každej chlap, co by na ten záchod přišel, by si hleděl svýho.
V klídečku by si myl ruce.
Zjišťovat, co se mu stalo? Každej chlap by jenom…
„Chudák, ty vole.
Do hajzlu.“
Ještě to řekneme kámošům, že jo, chlapi? Máme rádi drby.
Neudržíme vážnou tvář.
„Hele, kámo, poslouchej.
Na záchodě je týpek…
Neměl bych se smát. Je to vážný.“
„Proč? Co se děje? Vyklop to.“
„Na záchodě…
Na záchodě je týpek, co brečí. Přísahám.“
Někteří chlapi mají soucit. „Tyjo, fakt?
To je drsný. Chudák. Asi má těžký období.“
Ale vždycky se najde ten, co řekne: „Fakt?
To chci vidět!“
„Jo, brečí jak malá kunda!“
„Počkej, co blbneš?
Co blbneš, Jerome?“
Odjakživa věřím, že ženy to mají vymyšlený.
Mají svoje auto. Mají dobrou práci.
Mají svůj dům.
Už čekají jen na toho pravýho.
Když je ženským 30, 40, 50, už nechtějí nic nezávaznýho.
Vědí, co hledají. Mají seznam vlastností a svý kritéria.
Seznam red flagů. Je fuk, jaký jste znamení.
„Lev není nic pro mě. Lev byl můj ex. Red flag.“
Konec. Jen kvůli tomu, kdy jsme se narodili.
„Red flag. Promiň, ne. Smůla.“
Chápete?
A pak mají druhej seznam. Na kterej něco přidávají každej den.
Víte jakej? Seznam averzí.
Víte, co jsou to averze?
Odpor k něčemu, co děláme,
ale vůbec nemáme ponětí o tom, že to ženský vypíná vagínu. Prostě…
Konečná. Mušlička má zavřeno. Nedá se restartovat. Nedá se…
Hotovo. Pro dnešek zavřeno.
Něco vám řeknu. K čemukoliv, co děláte, můžou mít ženský averzi.
Ani to netušíte. Zkuste to.
Zeptejte se holky na rande.
Řeknou vám všemožný averze.
Do detailu vám je popíšou.
„Seznámíš se s novým chlapem.“
„Jo. No a? Povídej.“
„A řekněme, že jdete na ping-pong.“
„A k čemu máš averzi?“
My chlapi máme ping-pong rádi.
Já chodíval do domova mládeže. Mám ping-pong rád.
A ona: „Ne. Jde o to, co se tam stane.“
A kde je ta averze?
Jedna holka mi řekla: „Mám averzi k tomu, když chlap honí pingpongovej míček.“
„Počkej.
Mám ho.“
Dámy, řekněte. Máte k tomu averzi?
Jo!
Vidíte? To jste netušili. A ženský už připisujou na seznam.
„Honění pingpongovýho míčku.“
Řeknou vám o averzích, o kterých vůbec netušíte.
Donutí vás změnit celej váš život.
„Pamatuješ, jak jsme se chystali na Moovo vystoupení?
Cos udělal při převlíkání?“
„Nevím. Vylezl jsem ze sprchy a oblíkl jsem se.“
„Ne, to není všechno. Co sis oblíkl jako první?“
„Nevím. Vylezl jsem ze sprchy.“
„Víš, cos udělal?“ „Co, zlato?“
„Oblíkl sis tričko dřív než boxerky, víš?“
Tomu se prý říká Medvídek Pú.
Máte k tomu averzi? Když si chlap obleče tričko dřív než boxerky?
Koukněte na ty zvednuté ruce.
Chlapi při tom vystavujou zadek.
A taky pinďoura.
Podle mě mají ženy averze proto,
že hluboko uvnitř hledají maličkosti, co na vás milujou.
Mám takovou teorii o lásce.
Mám takovou teorii, říkám jí svatá trojice.
Poslouchejte.
První bod je samotná láska.
Druhý bod je naslouchání.
Vždycky musíte partnerovi naslouchat.
Znáte to, chlapi. Váš oblíbenej tým právě prohrál.
Pokazilo vám to celej víkend. Říkáte si: „To je pakárna.
Jak jsme mohli prohrát?“
Ženský tohle nedělají. Neříkají žádný „my“.
„My?
Odkdy hraješ taky? Jaké my?“
Tak jí řeknete: „Zlato, teď ne, prosím tě.“
„To nic. To nevadí.
Je to jenom hra.“
„Není to jenom hra! Je to můj život, Sharon!
Nic jinýho nemám!“
„To nic. Pořád máš mě.“
„Ale já tě nechci!
Zvládneš snad hrát v útoku, nebo co?“
A poslední, nejdůležitější bod, je věrnost.
Být svýmu partnerovi věrný.
Vidím tady spoustu párů. Buďte si věrní.
Existuje věrnost ve starým slova smyslu.
„Dokud nás smrt nerozdělí“ a tak dál,
ale existuje i věrnost výhradně k vašemu vztahu.
Věci, co děláte, a ostatní lidi je nechápou.
Jsou to různý věci. Třeba vybírání, co si pustíte v televizi.
Otevřete Netflix. „Co si pustíme?“
Něco vás zaujme. Stranger Things, Adolescent, Top Boy, Supergen…
Žena něco vidí a říká: „Zlato, o tom všichni mluví.
To si musíme pustit.“
To je věrnost. Slíbíte si to.
Pustíte si to. Ne hned, ale někdy.
Tam ta věrnost začíná.
To znamená, že on si to nepustí jinde
ani ona si to nepustí jinde.
To je věrnost, na který jste se dohodli.
Většina chlapů chce být ochráncem.
Být ochráncem a ukázat, že umíte být živitelem.
Tím dokazujete, že chcete vést.
Takže co máme rádi? Dálkovej ovládač.
Rádi přetáčíme dopředu a dozadu a pauzujeme.
To je naše. Dálkovej ovladač.
Ženský mají rády zase to svoje. Cítí se vedle vás bezpečně.
Uvolní se. A s čím se chtějí uvolnit?
Se sklenku vína, že?
Řeknou: „Počkej, než to pustíš, dám si rychlou skleničku.
Rychlou skleničku. Malou, jo?“
„Jenom malou, jo?“
Vyberete si, na co se v telce podíváte.
Přitulíte se a pustíte to.
Bum, už to jede.
Už to hraje. Koukáte na telku.
Po deseti minutách začne být podezřelý ticho, že, chlapi?
Po 15 minutách
tadyhle Šípková Růženka…
prostě usnula, že?
Ne proto, že vstávala brzo do práce, nebo měla těžkej den nebo šla do fitka.
Víte, proč usnula?
Protože do sebe naklopila půllitr vína během pěti minut.
Spí jak poleno.
A film, který jsme chtěli vidět společně, teď musíme zkouknout sami.
V tu chvíli dojde na věrnost.
„Ne, chtěli jsme koukat spolu.“
A teď jsme tam sami. A my si ten film pustíme, že jo?
„Budu drzej a pustím si to. Dám si jednu epizodu.“
Tak začneme koukat. Uteče půl hodiny.
Dobře se bavíme, že, chlapi?
Víte, proč se dobře bavíme, ženský?
Protože se nás nikdo neptá na blbý otázky o tom,
co se tam stalo.
„Kdo to je? Proč ho zabil? Přetočíš to? To je Banderas?
Co tam dělá? Vygooglím si to. Pauzneš to? Kdo je tohle?“
„Zlato, já ten film ještě nikdy neviděl.“
„No dobře, jenom se ptám. Proč seš tak hrubej?
Sprosťáku.
Bože.“
Nic z toho se neděje.
A tak dál v klidu koukáte.
A pak Netflix prověří vaši věrnost.
Netflix vám totiž řekne: „Hele.
Poslouchej.
Blíží se titulky.
Ale heleď. Mám připravenej další díl.
Za pět, čtyři, tři, dva…
Jak se rozhodneš?“
„Seru na ni. Druhej díl!“
Druhej díl!
Víme, že bysme neměli na druhej díl koukat.
To je rouhání ve vztahu.
Neměli byste koukat, ale začalo vás to bavit.
A co se nestane? Šípková Růženka se probudí.
Ale ženské se jen tak neprobudí. Jako by jim ve snu nějakej duch řekl:
„Tvůj chlap dělá něco nekalýho.“
Ženská se probudí.
Pauzne to a mrkne na mobil. Vždycky ve stejnej čas.
„23:23!
Probudili mě andělé. Kde mám krystal?
Počkat. Druhej díl?
Ty už koukáš na druhej díl?
Bože můj, ty seš neskutečnej.“
Ženský začnou přehánět. „Seš neskutečnej.
Usnul jsem sotva na pět minut.“
Láska je boží věc.
Láska k partnerce, láska k rodině.
Proto tohle všechno dělám. Pro svou rodinu.
A teď mám to štěstí, že můžu dělat i jiný věci.
Nedávno se mi splnil jeden sen.
Jedno z největších vydavatelství mi řeklo: „Hele, Mo. Tvůj humor nás baví.
Líbilo by se nám, kdybys napsal knížku pro děti.
Dáme ti rok, část peněz předem,
a zkus napsat co nejlepší knihu.“
A pak… Jak jsem říkal, jsem dneska hodně upřímnej.
Uplynul rok.
V deset ráno mi přišel mail.
„Mo, doufám, že se ti daří. Můžeš na chvilku na Zoom?
Promluvíme si o té knížce.“
„Ježišmarja, cože?“ Já na ni úplně zapomněl.
Seběhnu dolů.
Jdu do kuchyně, zapnu Zoom, mám na sobě župan a pyžamo.
Na tom Zoomu bylo připojených 30 lidí.
Všichni z toho vydavatelství.
„Ahoj, Mo, jak se vede? Dlouho jsme se neviděli.
Tak jak jde psaní té knížky?“
Pomyslel jsem si: „Bože, já ji úplně zazdil.“
Řekl jsem si, že nemůžu plýtvat jejich časem.
Řekl jsem: „Děkuju za příležitost,
ale bohužel to není nic pro mě.“
Divili se: „Proč? Mo, co se stalo?“
„Víte, nic moc mě nenapadlo.“
A oni: „Ne, Mo. Poslyš.
Máme takový nápad. Líbí se nám tvoje říkanky.
Tvoje rastafariánské říkanky.
Co kdybys napsal třeba pohádky?
Jo. Třeba Červenou karkulku.
Nebo třeba Zlatovlásku, Perníčka…
Nebo Jack a kouzelná fazole. Ta není pod autorskými právy.
Co ty na to? Ale…
Ale s nádechem jamajského reggae.“
Tak říkám: „U všech rohatejch, cože?“
A ta paní na Zoomu: „Co kdybys nám v kuchyni předvedl malou ukázku?
Můžeme zapojit stínového autora Tonyho.
Takovej černoch Tony. „Můžeme ho zapojit.
Co ty na to? Máte stejný původ. Co říkáš?“
A já: „Mockrát děkuju, ale nepřijde mi to etický.
Nechci mít pocit, že za peníze prodávám svoji kulturu.“
A oni: „Ach jo, Mo, taková škoda.“
A já: „Protože nejsem loutka a nenechám se ovládat?“
„Ne, Mo.
Vlastnil bys na tu knihu práva a něco bychom ti zaplatili.
Není to moc, ale můžeme nabídnout takových 300 000 liber.“
Takže
tohle je ukázka, co jsem předvedl v kuchyni.
Pusťte hudbu.
Jdeme na to.
Tohle je příběh z mýho světa
o holce jménem Červená Karkulka.
Zavolali jí, musíš pospíchat.
Tvoje babička začala tuze stonat.
Tak hejbla kostrou, letí jako blesk.
Tak hejbla kostrou, babička je nemocná fest.
Vidí vlka, babiččiny šaty má.
Popadne nůž, vlka přece nezná.
Další holka, o který je pohádka,
ta si říká Zlatovláska.
Vlezla do domečku, pojedla kašičku,
nasála moudrost pro svoji hlavičku.
Ale ne, tím to nekončí,
ona v posteli se jim vyspí.
Zůstane po ní zlatá kštice,
v posteli, kde bydlej štěnice.
Perník, malej Perníček.
Malej slaďouš, to je Perníček.
Netušej, jak sladkej je Perníček.
Malej slaďouš, to je Perníček.
Perníčka chtěj poslat do kytek.
Ale on má ostře nabitej lepek.
Perníček nemá v sobě žádný vejce.
Perníček je tvrdej oříšek přece.
Takže si voláme přes Zoom a jde to skvěle.
Ženský, bělošky ze střední třídy, byly úplně nadšený.
„Panebože!
To zní jako v Notting Hillu. Co to sakra je?“
Věděl jsem, že to jde dobře, protože Tony, stínovej autor, úplně šílel.
Úplně se změnil. Říkal si: „Co se to do prdele děje?“
Lidi, nechal jsem se unýst.
Natolik, že když jsem zpíval o Jackovi a kouzelný fazoli,
zapomněl jsem, že je to knížka pro děti.
Pusťte hudbu.
Jdeme na to.
A tleskáme!
Jdeme na to.
Má fazolovej lusk a prodá krávu.
Leze po stonku, pořád nahoru.
Říkám fí, fá, fó, fů.
Já jsem Jack a vylížu tvoji mámu!
Londýne, vypršel mi čas.
Mockrát děkuju.
Jste skvělí.
Díky moc.
Když řeknu jižní, vy řeknete Londýn!
- Jižní! - Londýn!
Když řeknu Mo, vy řeknete Gilligan!
- Mo! - Gilligan!
Když řeknu Mo, vy řeknete Gilligan!
- Mo! - Gilligan!
Děkuju. Vypršel nám čas. Mějte se. Bůh vám žehnej.
Mockrát děkuju!
Překlad titulků: Michal Herman