Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
London, støj lidt, for fanden!
Jeg har været på turné overalt.
Jeg var i fuld gang med tv og blev kaldt Mr. Saturday Night.
Og jeg ville på verdensturné.
Ikke for min egen skyld, men for at gøre britiske sortes comedy kendt.
Det har altid været planen. Det var altid formålet.
Og jeg sagde: "Lad os afslutte den i London.
Men ikke hvor som helst. Det skal være South London."
South London, larm lidt!
Jeg ville se verden.
For sorte tager på ferie, men vi rejser ikke.
Jeg husker, jeg sagde til min lærer:
"Gæt engang. Til sommer skal jeg på ferie."
Læreren troede ikke sine egne ører.
"Skal du på ferie? Det giver ikke mening.
Du får gratis skolemad. Hvordan er det muligt?"
Du får børnetilskud. Hvad sker der?"
Og der er en forskel, fordi som barn tog vi ikke ud at rejse.
Jeg havde middelklassevenner. De rejste.
Deres forældre sagde: "Mo, vi skal ud at rejse. Du bør tage med."
"Så jeg kan se ud som jeres sorte adoptivbarn? Er du okay?"
For vi sorte husker vores første ferie.
Det er ikke en ferie med alt inklusive til Ayia Napa eller Ibiza.
Vores første ferieoplevelse går dertil,
hvor resten af familien er fra i et varmt klima, før de dør.
Det er derfor, vi tager på ferie, ikke?
"Gæt, hvor jeg skal hen? Til Caribien."
Hun sagde: "Du milde. Børn, læg straks blyanterne.
Kan nogen gætte, hvor det er?"
Holly, seks år gammel: "Afrika."
Jeg sagde: "Laver du sjov?"
Læreren sagde: "Nej, Holly, ikke den, den anden."
Ja.
Folkens, jeg glædede mig til seks ugers ferie.
Og jeg skulle besøge min tipoldemor, ikke?
"Gad vide, hvordan huset er.
Det er nok stort, masser af jord. Sikkert en plantage.
Vi har vores egne arbejdere, ikke?"
Vi ankom til et lille skur.
Intet dyreliv. Nej, der er ingen dyr.
Kun en lille støvet ged med lange brystvorter.
Jeg talte med geden. "Hej, hr. ged." Den opfører sig uhøfligt jamaicansk.
Selv geden siger: "Mi say nerrr."
Og vi kender reglen.
Når man er der, siger ens mor: "Bed ikke om noget, sig intet, gør intet."
Jeg sidder der hos min tipoldemor. Jeg vil spørge om noget.
For det gør børn. Børn stiller spørgsmål.
Vi har ferie. Børn stiller spørgsmål. "Mor, hvad er der i rummet?"
Ser I så på jeres barn og siger: "Hold kæft, mand"?
Det gør man som barn. Man stiller spørgsmål.
"Jeg stiller et spørgsmål. Hvor gammel er du, tipoldemor?"
Vi vidste det ikke. Hun havde ingen ID.
Vi vidste ikke, om hun var 85 eller 85.000 år.
Vi ved ikke, hvor gammel kvinden er. "Hvor gammel er du?"
Den stakkels kvinde gik i udu, folkens.
Hun sagde: "Altså, jeg er… Altså, jeg er… Okay, jeg blev…
Jeg blev født i…" Det lød som introen til en dancehall-video.
"Jeg blev født i… Født i… Altså, jeg…"
Den stakkels kvinde. Jeg sagde: "Nej, bare sig det. Hvilket år?"
Kvinden: "Jeg blev født i 19… 19…
Okay, hvad er… Du er fra 20.
Okay, vi er født i, ja, 19… 1921."
"1921?
Hvem gik du i skole med? Harriet Tubman? Du er gammel."
Jeg kan ikke lyve. Jeg så på min mor: "Mor, lad os komme væk.
Der er ingen penge her. Lad os komme væk herfra."
Min mor sagde: "Det er fint. Du kan lege med din fætter."
"Min fætter?
Mor, fyren er sgu 46. Jeg kan ikke lege med ham.
Tager vi på stranden, ser han ud som en sexforbryder."
Vi laver ikke noget, når vi er på ferie.
Mine venner prøver nogle aktiviteter.
Der er nogle aktiviteter, sorte ikke laver.
Lærerne sagde til mig: "Du skal prøve at surfe."
Surfe?
Sorte stikker lige akkurat fødderne i vandet, ikke?
Vi stikker en tå i og siger:
"Ja, det var det. Jeg vil ikke mere. Niks, der er noget dernede, mand."
Jeg elsker rejser, men ikke lufthavne. I kender lufthavne. De er frygtelige.
Især sikkerhedskontrollen.
I Storbritannien bruger vi passiv-aggressiv høflighed.
"Undskyld, kan De stå der på stedet? Tak."
Tænker I ikke: "Er du venlig, eller gør du nar? Hvem taler du til?"
Vi følger skam reglerne. Vi står på stedet. "Okay…"
Men vi må gøre gengæld. Briter vil have det sidste ord.
"Okay. Jeg så ikke skiltet om at skulle stå der. Min fejl."
Personen gør gengæld.
"Næste gang du kommer til lufthavnen, er skiltet derovre."
"Selv tak."
Man kører bare frem og tilbage
med den sære britiske passiv-aggressive høflighed.
For reglen i Storbritannien er, at man ikke må skabe drama.
Ingen vil skabe drama, vel? For vi ser alle noget drama.
Jeg ser det i butikkerne. Folk, der stjæler Lurpak.
"Hvad? I stjæler smør. Gør vi nu sådan? Ja?"
Det er opsigtsvækkende. Vi stirrer, indtil nogen ser det.
"Hvad fanden glor du på?"
"Intet. Jeg glor ikke på noget."
Nogle af jer i aften tænker: "Smørret er skam også dyrt.
Bare stjæl det smør.
Vi arbejder ikke alle for ITV, makker. Hvad snakker du om?"
Nogle af jer smører margarine på toast. Ulækkert.
En del af mig ville forlade England.
Det passer. Jeg ville forlade England og bo i USA.
Det ville jeg faktisk.
Se lige nogle af jer. "Hvad? Forlader du os bare?"
Men jeg mener altså Hollywood, ikke?
Der er USA, og der er Hollywood. To forskellige steder.
For i min branche, standupcomedy,
film og alt det der, fjernsyn, så vil man gerne derhen.
De sætter en på en piedestal.
Det gør vi ikke i England. Vi behandler alle, som de er.
Vi ser en soapstjerne. Ian Beale kunne være her i aften.
Og vi kalder ham Ian-fucking-Beale. Gør vi ikke også?
Vi går endda hen til ham. "Hej! Jeg kender dig. Ian Beale!"
Den stakkels mand siger: "Ja, det er mig."
Briternes første interaktion er drillerier.
"Halløj! Ian, kan du huske det her? Ian! 'Jeg har intet tilbage!'"
Det er…
Det er det første, vi briter gør.
USA er anderledes.
De forstår ikke engang ordet "drilleri".
Deres lufthavnssikkerhed er ikke for sjov.
Deres sikkerhedskontrol hedder TSA, ikke?
En fyr gik langs med køen
og sagde til alle: "Okay, I må hellere høre efter!
Væsker ud af tasken!
Bælter af! Sko af!"
Han kom til en 80-årig dame. "Jeg er ikke med…"
"De forsinker køen, frue!"
Jeg tænkte: "Jeg er ikke bange for ham." Sådan er vi fra South London.
South London til verden. "Hvad mener du?" Jeg troede…
Hør, jeg troede, jeg kunne afvæbne ham med britisk charme.
Jeg sagde til ham: "Undskyld mig?" Jeg overdrev min flotte britiske accent.
"Undskyld, må jeg spørge om noget? Skal armbåndet af?
Jeg vil ikke sætte metaldetektoren i gang."
Fyren kiggede på mig…
"Bælte af, sko af, iPad i bakken."
"Nej, skal jeg tage armbåndet af, så metaldetektoren ikke sættes i gang."
Han mistede besindelsen.
"Makker!
Jeg siger det ikke igen for jer Harry Potter-røvhuller!"
Man har aldrig vist mig mindre respekt i mit liv.
Jeg blev til en hvid middelklassedame i Waitrose, folkens. I vil ikke tro det.
Jeg brugte ord, som sorte aldrig bruger.
Jeg sagde: "Hvad? Det er…
Det er absurd."
Sorte bruger ikke ord som "absurd", vel?
Der er nogle sorte her. "Hvad sagde han? Abeurt? Hvad er det?
Du, Leon, skriv det lige ned."
Det siger vi ikke. Ingen her har set et afsnit af Top Boy,
hvor Dushane siger: "Stofferne."
Sully svarer: "Det er absurd. Vi kan ikke sælge alt det."
Men jeg ville flytte til USA.
De får særbehandling. Behandling, som jeg ikke er vant til.
Sorte britiske skuespillere gør det godt derovre.
Daniel Kaluuya, mand. Han gør det fantastisk og vinder Oscarer.
Damson Idris, Cynthia Erivo… Listen bliver ved.
Når man er sort brite og tager til Hollywood,
får man en underlig særbehandling. Her er et eksempel.
Hør de tidspunkter, jeg giver jer, ikke?
Jeg flyver derud om onsdagen for at filme et tv-show.
Jeg flyver ud onsdag morgen. Jeg lander deres tid onsdag eftermiddag.
Ved landingen har jeg misset seks opkald. Jeg ringer tilbage. Nogen går i panik:
"Åh gud, Mo Gilligan.
Vi skal have dig på settet i morgen klokken seks. Er det okay?"
Jeg siger: "Det er fint."
Torsdag morgen kommer jeg på settet. Direktøren… Hør engang.
Netværkets direktør kommer ned på settet. Alle render omkring.
Min mor sagde altid til mig: "Vær dig selv.
Behandl folk, som du vil behandles," ikke?
Han går hen til mig. Jeg er i tvivl, om det er truende.
"Hej. Wauw. Mo Gilligan, stor fan."
"Ja. Hvad så, makker? Hyggeligt at møde dig."
Ikke?
Han siger: "Vi er så glade for at have dig her.
Lad mig spørge, Mo Gilligan. Kan du lide det her?"
Jeg siger: "Det er langt hjemmefra. Flyveturen var lidt lang, men det er okay.
Jeg savner mine bedste mandem, men sådan er det jo."
Han siger: "Åh gud. Olivia, kom her." Det var assistenten.
"Olivia, kom herhen. Åh gud, hør her.
Han savner sin franske madame."
"Nej, mandem. Mine venner. Ved du, hvad jeg mener?
Det er bare vores WhatsApp-drillerier med tidsforskellen.
Det er det eneste, ikke?" Men han blev så bekymret. "Åh gud.
Olivia, hvorfor vidste vi ikke… Hvad savner du?"
"Bare drillerier." "Vi skal have drillerier, okay?"
"Jeg vidste det ikke, Mo Gilligan. Hvad gør vi…
Hør her. Det er ikke meget,
men hvad med, at vi flyver fem af dine nærmeste venner herud i morgen,
så de kan give dig drillerierne? Er det okay?"
Han anede ikke, at jeg var vokset op i en kommunal boligblok.
Flyve mine venner derhen på 24 timer?
Jeg fik lyst til at sige: "Glem dem.
Giv mig pengene. Tror du, jeg behøver…
Tror du, jeg behøver følelsesmæssig støtte?"
Men det er uprofessionelt, så han fløj mine venner derud.
24 timer senere henter jeg mine venner.
De fatter ingenting. Mine venner siger: "Hej, mand. Hvad så?"
En af mine venner kan ikke tro det. "Wauw, LA? Det ligner Grand Theft Auto."
Jeg siger: "Vi må takke ham." Det er det mindste, vi kan gøre.
Vi går hen på hans kontor. "Her er gutterne. Vi ville bare sige tak."
Han kan ikke tro det.
"Åh gud, Mo Gilligan. Det er 'mand-dem'. Wauw.
Du godeste. Det er ligesom Top Boy. Mo, lad mig spørge dig…
Mo, hvad er planen?
Hvordan vil du få dig og dine 'mand-dem' til settet i morgen?"
"Det ved jeg ikke. Du har gjort nok. Vi kan bare hoppe i en Uber. Bare rolig."
Hør ham. "En Uber? Ad."
"Åh nej." "Hvad mener du?"
"Hør her, Mo Gilligan, du er i Hollywood nu.
Du skal tænke og føle, du er i Hollywood."
"Hvad betyder det?" "Hør her. Vi skaffer dig en chauffør.
Du kan køre, hvor hen du vil med din egen personlige chauffør."
"Er du sikker? Seriøst?"
"Hør, hvad som helst for fyrene fra Summerhouse, ikke?"
"Okay.
Godt. Okay."
Så han skaffede mig en chauffør. Jeg har aldrig haft en chauffør før.
Chaufføren hed DJ, ikke?
Han dukkede op med slips, jakkesæt, skinnende sko og søm i bukserne.
Han var ikke meget ældre end mig. To, tre år ældre.
Han åbnede døren, da jeg mødte ham. "Hvad så, boss?
Hvor vil du hen, boss? Se seværdighederne? Ud til en kop kaffe?
Hvad med træningscentret, boss? Hvad vil du, boss?"
Jeg sagde: "Vent lige. Hold op med at kalde mig boss, okay?
Du er fri nu. Jeg ved ikke, hvad der er sket,
før jeg kom her, okay?
Men du er en af mandem nu. En af gutterne.
Hør, DJ, hvor kan vi tage hen?
De andre har normale 9-til-5-jobs. Hvor kan vi gå i byen?"
DJ sagde: "Bare rolig, mand. Jeg har en bekendt."
Han tog sin telefon.
"Ja.
Ja.
Ja, det er britiske fyre. Ja.
Ja.
Nej, ikke Gordon Ramsay. Nej.
De er ligesom…
De er ligesom Idris Elba-typer. Ja.
Okay. Okay, super." Så lægger han på.
Jeg spørger: "DJ, hvem var det?" DJ siger: "Hør her.
Jeg gav lige dit nummer til den hotteste promotor i Hollywood.
Han sms'er dig nu."
"Okay, fedt." Så jeg får en sms fra promotoren.
Det første, promotoren siger til mig er: "Hvad så?
Jeg skal bruge et navn til bordet."
Jeg sendte mit navn, Mo Gilligan, ikke?
Jeg sendte… Tak. Jeg laver mine egne stunts. Tak. Mange tak.
Jackie Chan kunne ikke gøre det.
Jeg sendte mit navn, ikke? Hør nu her.
Han svarer kun med ild-emojis, ikke?
Jeg viser gutterne det. "Jeg er forvirret."
En af mine venner gejler mig op. "Du er international. Han kender dig."
Så svarer han igen.
"Nej, vent, du lyver. Det er ikke Mo Gilligan."
Jeg sagde: "Hold da op, hvilken Mo tror du, jeg er?
Hvem? Mo Farah? Mo Salah?
Hvilken Mo har du taget mig for?"
"Nej, det er ikke den britiske sorte komiker Mo Gilligan."
Jeg kan ikke lyve. "Er jeg så kendt herovre?"
Han svarer: "Nej, du lyver. Der bliver intet bord."
"Ring til mig nu." Jeg blev defensiv. South London-agtig.
"Ring til mig nu." Han ringede til mig.
Jeg tog telefonen meget fjendtligt. "Yo."
Hør ham lige…
"Selveste Mo Gilligan.
Hvorfor sagde du ikke, du var i LA?"
"Jeg havde ikke…
Jeg havde ikke dit nummer, så jeg vidste det ikke."
Han siger: "Hør, mand, kom ned til klubben, når du vil."
Han lægger på. Vi er forvirrede. Vi skifter tøj. Vi kører til klubben.
Og alle står udenfor.
Der er rappere udenfor, NBA-spillere, endda pushere udenfor.
Alle er udenfor og vil ind.
Jeg tænker: "Hvordan kommer mine venner og jeg ind i klubben?"
Vi er bare… "Hør, hvad er proceduren?
Kan du parkere på den anden side?
Hvordan virker det?
Går vi ind? Henter du mad og kommer igen? Sms'er jeg dig?"
DJ siger til mig: "Hør her, mand. Jeg bliver herude og venter hele natten."
"Så hvis vi går derind og har den bedste aften, så venter du herude?"
DJ siger: "Ja, mand, hele natten."
Jeg kan ikke lyve. Jeg havde ondt af ham.
Ikke mine venner. "Farvel. Hav det godt. Fuck den fyr. Kom så."
"Ved du hvad, DJ? Kom med os. Det er det mindste, vi kan gøre."
"Er du sikker, boss? Kan jeg komme med jer?
Mener du det, boss?"
"Kald mig ikke boss. Det er ikke Django. Kom med. Du er en af gutterne nu. Okay?"
Vi går hen til klubben. Alle er udenfor og prøver at komme ind.
Hvordan kommer jeg, mine fem venner og en chauffør ind,
når den slags stjerner allerede prøver at komme ind?
Jeg sparer mig forlegenheden og sms'er promoteren.
"Tusind tak for at booke bordet med så kort varsel,
men vi dropper det og tager en drink rundt om hjørnet. Vi ses."
Jeg sendte den sms.
Jeg siger jer, folkens. Jeg sværger på min mors liv, ikke?
Hun står deroppe.
Hvis jeg står og lyver, siger hun: "Hvad pokker, yardie?"
Jeg sendte sms'en, folkens, og så hørte man en stemme foran klubben:
"Hej!
Hej!
Af banen, alle sammen!
Mo Gilligan skal forbi."
For første gang tænkte jeg:
"Der er to Mo Gilligan'er her i aften. Hvad er chancen for det?"
En af gutterne prikker mig i siden.
"Det er dig." Jeg er vildt kilden, så jeg stod sådan…
"Makker, lad være med det. Jeg prøver at være cool."
Så vi går hen mod køen. Det mærkeligste skete.
Da vi begynder at gå hen til køen, deler folk sig, som om jeg er Moses, ikke?
Og jeg kommer tættere på.
Alle gutterne bag mig. Mine venner siger: "Er det for din skyld?"
Jeg siger: "Slap af, mand. Vi er der ikke endnu."
Vi kommer tættere på. Jeg kan høre pigerne i køen sige ting. "Jeg ved, hvem det er."
Jeg siger: "Lyv ikke. Der er ingen Gogglebox i LA. Kom nu, mand."
Der står en to meter høj NBA-spiller i vejen, så jeg er ydmyg.
"Undskyld, må jeg komme forbi. Undskyld mig."
Han foregav ikke at høre eller se mig. "Jeg ved ikke, hvem det er."
"Undskyld mig. Jeg prøver at komme…"
"Hvem er det" Jeg ser på promotoren. "Kom nu."
Jeg siger: "Ham her står i vejen." Promotoren: "Du der, flyt dig!
Det er Mo Gilligan, der skal forbi."
Nu skal I høre. Jeg gik forbi, som om jeg var LeBron James.
"Jeg skal forbi, makker.
Jeg skal forbi."
Vi kommer derhen. De tager kæden af. Katjing!
Vi går ind. Vi blev ikke visiteret, vel?
En af mine venner: "Jeg har en pose hash i numsen." "Ssh, mand."
Da vi kom ind, hørte vi nogen sige: "Hej!" Jeg tror, vi bliver smidt ud.
Bestyreren kom ud. "Åh gud, Mo Gilligan. Åh gud.
Hvor fedt, at du er i min klub. Tusind tak, fordi du valgte min klub.
Jeg skal lige bruge to ting.
Jeg skal bruge et kreditkort og ID. Er det okay?"
Jeg siger til mine venner: "Jeg giver." Jeg giver ham kort og ID.
Problemet i Hollywood er,
at folk vil forbinde sig med en, fordi de hører, hvor man kommer fra.
De siger ting, der ikke giver mening.
Klubejeren siger til mig: "Åh gud, vent. Er I fra London?"
"Ja, vi er fra London." "Åh gud, det er for vildt.
Min kone og jeg tog til Barcelona sidste år. Ja."
En af mine venner: "Det er sgu ikke…" "Hold kæft. Ja, mand. Ja."
Vi bliver eskorteret ind i klubben.
Vi går hen til vores område. Jeg ser andre fra London.
De ser mig. "Hvad? En mand som Mo? Okay.
Skal du derind?" Jeg kan ikke lyve. Jeg blev glad.
Jeg sagde: "Ro på, makker.
Hør. Jeg har mit eget bord. Følg mig."
"Er du sikker?" "Kom." Så vi går hen til området, ikke?
Og det var småt. Det var ikke stort. Man stod så tæt.
Tolv mænd var mast ind og prøvede at danse.
Alle vores albuer og arme rører hinanden. Men jeg tænker: "Det er fint."
Hvis jeg dør i aften i Hollywood med mine venner, ville jeg dø lykkelig.
Så kom promotoren hen til mig. "Min ven, Mo Gilligan. Hvad sker der?"
Jeg sagde: "Tusind tak, fordi du fik os ind i sidste øjeblik.
Tusind tak, mand."
"Kan du lide det her?"
"Jeg synes, her er fedt. Vi står lidt tæt herinde, men det er fint."
"Hvad?"
"Vi står tæt, men det er fint."
"Hvad? Fandeme nej. Kun det bedste for dig. Følg mig."
Han går gennem klubben og skubber folk væk.
Mine venner: "Hvem tror han, du er?"
"Aner det ikke, Muhammad Ali. Jeg ved ikke, hvad der foregår." Vel?
Så får vi et nyt område, folkens. Det er VVVIP-området, ikke?
Vi får det her område. Det er derfor, Hollywood er et skørt sted.
For der sidder én mand, ikke? Og han er sammen med otte kvinder.
Promotoren går hen til ham. "Hej. Beklager, men du må ud herfra."
Han bliver tydeligvis vred.
"Hvad mener du med, at jeg skal ud? Hvem fanden er du?"
Hver gang er det en personlig kugle mod mit ego.
"Hvem fanden er du?"
Vi så på hinanden. Jeg stod sådan…
"Har du set The Masked Singer UK? Nej?
Nej?"
Så sagde promotoren: "Du får min bedste cocktailpige, Liberty.
Hun tager sig af jer."
Liberty kommer derhen, ikke?
Kvinden er omkring 1,8 meter. Hun ligner en Victoria's Secret-model.
Hun har korset på, lårhøje støvler og G-streng, ikke?
Hørte I, hvad jeg sagde?
Korset, lårhøje støvler og G-streng. I klubben. Ja?
Så hvis hun stikker benet ud…
Bøj, flap! Cillit Bang og flapperne er ude.
Jeg tror ikke, I har indset det.
Sådan var det ikke på disko i gamle dage.
En pige i Tiger Tiger: "Er I okay? Vil I have shots? Jägerbomber?
Nej? Råb, hvis I vil have Jägerbomber, ikke?"
Kvinden kommer hen til mig med en liste.
"Du milde. Hvad så, Mo Gilly?"
Jeg siger: "Hvem er det?"
"I må være så tørstige. Lad os skaffe noget at drikke. Åh gud."
Så jeg åbner menuen. Menuen lyser op. Det er en digital menu.
Der står alle priserne. Jeg kigger på priserne.
Og mens jeg kigger på menuen,
kigger menuen tilbage på mig, ikke?
Jeg vil ikke stå her foran 15.000 personer og lade, som om jeg ikke klarer mig fint.
Men folkens, jeg lover jer, jeg kiggede på drinkspriserne,
og jeg måtte stille spørgsmål.
Jeg måtte sige til mig selv: "Køber jeg aktier i alkoholmærkerne?
For hvad fanden er det for priser?"
Jeg ser på mine venner. Ingen ser på mig.
De blev alle til arkitekter. "Er det en lysekrone deroppe?
Der er to lysekroner deroppe. Hvordan fik de dem derop?"
Jeg ser på en af mine venner, for vi har alle en nærig ven.
Jeg siger: "Se der. Se prisen på det."
Han ser på mig. "Nå da. Vi kunne købe mange flasker i Costco for det."
"Hvad?"
Liberty siger: "Beklager, Mo Gilly. Jeg må jage med dig."
Jeg har ingen at imponere her. Ingen kender mig her i Hollywood.
"Det er fint." Jeg vælger den billigste pakke på listen, ikke?
Liberty siger: "Bare så du ved det, er det vores startpakke,
så intet lys, show, stjernekastere eller skilt. Er det okay?"
"Det er fint. Intet problem." Hun går.
Hun kommer tilbage to minutter senere med en spand.
En spand, to flasker champagne, en flaske vodka og en flaske cognac.
Jeg tænker, det er fint, folkens.
Først rammer Hollywood-livsstilen mine venner.
En tog en flaske og skænkede til piger, som var det den sidste nadver.
"Ja, kom. Værsgo. Tag noget. Ja.
Ja. Tag din ven med. Ja. Nej, det er fint."
Jeg er ikke nærig, men jeg så på hvert glas blive skænket og talte dem.
"Det er i hvert fald $95 per glas lige der.
Skal vi drikke resten? Jeg sætter den tilbage.
Tilbage med den."
Men noget sagde mig, jeg skulle nyde det og slappe af.
Den slags sker ikke hver dag for folk som mig og mine venner.
Så jeg begyndte at nyde det.
Så så jeg NBA-spillerne få deres pakke.
Og sikke et syn. De havde stjernekasterne, hele showet.
Endda et skilt. Det har jeg aldrig set før.
Deres cocktailpige ser på os med deres skilt.
Hun gør sådan med deres skilt, ikke?
Jeg spekulerer på, hvad der står. Alle på dansegulvet siger…
Jeg ser på skiltet. Hvad står der?
Jeg kiggede på skiltet, og der stod: "NBA-drengene er her," ikke?
Hvad stod der nedenunder? "Flade London-drenge, indhent os," ikke?
Jeg kunne ikke tro, de mente os.
Vi er ikke de flade London-drenge, vel?
Og så sagde dj'en i mikrofonen: "Åh mand."
"De udfordrede London."
"Så det betyder min ven, Mo Gilligan derovre!"
Hele klubben vendte sig om og så på mig.
"Hvor vover du? Jeg har været med i Celebrity Bake Off. Hvor vover du?
Nej, mand, glem det. Jeg køber flere drinks."
"Nej, lad være. Det er det, de vil have. Flaskekrig. Du betaler mere.
Sort-mod-sort-kriminalitet."
"Nej, vent. Hvorfor sagde I ikke det,
da I så på lysekroner og talte om Costco?"
Jeg siger: "Glem det. Lad mig lige…"
Jeg kigger på listen og leder efter noget, jeg har råd til,
hvad jeg kan flytte fra Monzo til HSBC's forretningskonto,
hvor jeg kan trække over… Sådan gør man.
Hvis vi skal punge ud, tænker vi: "Hvad kan jeg sælge i morgen?
Hvor meget kan jeg få for en PS5 i CeX, når jeg kommer hjem?"
Sådan gør vi, når vi skal bruge mange penge.
Så jeg prøver at se, hvad jeg har råd til.
Så hør her. Dj'en tager mikrofonen igen.
"Åh mand."
"De udfordrede London."
"Hvad ville Skepta sige?"
"Skepta?"
"Hvad har Skepta med det at gøre?"
Jeg er under pres. "For helvede, jeg er på Link Up TV i morgen tidlig."
Jeg kigger på menuen. Jeg kan se en ting. Den hedder Diamond Black-pakke, ikke?
"Giv mig den her." Jeg vælger den. Der står ingen pris. Der står bare POA.
Hvad er POA? Jeg er ordblind. Det betyder nok "pengeløs og ankommet".
Vi vælger den pakke, ikke?
Så går Liberty.
Ti minutter. Ingen flasker, drinks eller stjernekastere.
"Nå da, jeg er blevet snydt her."
Så ud af det blå, folkens, stoppede dj'en musikken i klubben, ikke?
Og han slukkede lyset i klubben.
Alt lyset gik ud.
Man får ikke to Netflix-specials for ingenting.
Og han tog mikrofonen og sagde: "Åh mand!"
"De udfordrede London."
"De udfordrede Mo Gilligan. Mo Gilligan…
Men jeg vidste det ikke, vidste det ikke…"
Han havde ikke en ekkomaskine. Han sagde det med munden.
"Jeg vidste ikke, vidste ikke…
…at han ville give igen med det her.
Det her, det her…"
Så jeg tænker: "Med hvad, mand?"
Jeg ser på Liberty ved køkkenet.
Jeg kigger på Liberty. "Liberty, hvad foregår der?"
Liberty siger: "Et øjeblik. Bare rolig." Ikke?
Og hun har en kappe med maske på.
Hvad for noget underligt Illuminati-P. Diddy-gøgl
vil der ske her i aften i Hollywood, ikke?
Og før jeg når at tænke, begynder musikken at spille i klubben.
Nu går Liberty ud, ikke?
Hun smiler ikke. Hendes øjne er vidt åbne.
Og hun marcherer på en sær måde alene.
Liberty kommer sådan ud, folkens. Det er Liberty…
Bag Liberty er der to andre dansere,
og de danser også underligt i kapper. De gør sådan…
Hør nu, folkens.
Bag Liberty går der fire samoanske livvagter, ikke?
De holder noget, men vi kan ikke se, hvad det er.
Men de danser også på samme måde. De kommer sådan…
Så jeg tænker, hvilken ged skal de ofre i den skide klub, ikke?
Og så siger alle de samoanske livvagter: "Hej, hej."
Og de løfter noget. Vi kan ikke se hvad. Ved I, hvad de løftede?
De løftede en kiste med 25 flasker champagne i, ikke?
Og så marcherer de hen til os sådan her:
"Hej, hej."
Så alle mine venner går helt amok.
"Hvad? Mo? Er det til os?"
"Er det til os?"
"Sværg ved din mor og ved gud, at det er dit værk."
"Hør her, hvis det ikke er til os,
så slår jeg dig ærlig talt i fjæset.
Mo, sig mig, er det dit værk?"
Jeg kan ikke lyve, jeg tog æren. "Nogle gange er man nødt til det."
Jeg skammer mig ikke over at sige det, men jeg mistede grebet.
En efter en stillede de alle flaskerne på vores bord, ikke?
Jeg troede sgu, jeg var pusher, ikke?
Men min begejstring begyndte at titte frem. Jeg stod sådan…
Jeg gik direkte hen til NBA-spillerne.
Jeg sagde: "Hvad?
Hvad?
Det er sådan, vi ruller!"
For første gang i mit liv mistede jeg grebet.
Det har jeg aldrig gjort før. Jeg vidste ikke, hvem jeg var.
En af NBA-spillerne sagde: "Nej, jeg vil vide det. Hvad hedder du?"
"Tænk ikke på mit skide navn."
Han sagde: "Næ, brite. Jeg har aldrig set dig før. Hvad hedder du?"
"Tænk ikke på mit skide navn."
"Nej, brite, hvem er du?" "Mig?"
"Dig. Hvem er du?" "Mig?" Jeg sagde: "Jeg er…
Dushane, mand."
"Vi sælger sgu stoffer!"
Mine venner siger: "Vent. Det gør vi ikke.
Jeg arbejder med IT. Jeg har fået min sidste advarsel."
For første gang nogensinde mistede jeg grebet.
Jeg har skam været fuld før, men jeg har aldrig mistet grebet.
Jeg gav folk champagneflasker, som om jeg var Oprah.
"Værsgo. Du får en flaske. Alle får en flaske."
Jeg mistede grebet.
Jeg gav endda en flaske champagne til DJ, chaufføren.
"Her, tag en flaske champagne."
"Nej tak, jeg drikker ikke champagne."
"Kom nu. Er vi ikke venner? Lev livet, mand."
"Det drikker jeg ikke." "Hvad drikker du?"
"Jeg kan godt lide tequila."
"Hør her, Liberty, kom herhen.
Det er DJ, den bedste chauffør nogensinde. Skaf ham en flaske tequila."
Hun kom med en stor vaselignende flaske. Jeg gav ham flasken. Hør her.
DJ begynder at græde i klubben, ikke?
Mens alt det her sker. "Nej, mand. Nej.
Ingen af mine klienter har behandlet mig som dig."
"Hør her, DJ. Du er en af mandem nu. Du er familie."
"Er du sikker?"
"Ja, du er familie. Giv også mig en flaske, Liberty."
Så havde vi begge en flaske.
DJ sagde: "Sig noget rigtig gangsteragtigt fra dit kvarter."
Jeg er ikke fra sådan et kvarter.
Jeg sagde noget u-gangster. Han vidste det ikke. "Sig noget."
Udskiftning af bilrude
Bilrudereparation
DJ elskede det. "Ja, udskift ruden. Ja. Der er skudhuller i glasset."
"Ja, okay, mand.
Det er bare et stenslag, men hvis det gør dig glad…"
Jeg mistede grebet.
Jeg kunne vænne mig til Hollywood-livsstilen. Det kunne jeg.
At være sammen med mine venner og omgivet af folk
og drikke champagne, ikke?
Så siger en af NBA-spillerne: "Nej, mand.
Vi skal skåle for min ven Dushane."
Hele klubben: "Hej, Dushane, Dushane!"
Jeg tænkte: "Nøj. Du milde." Lad mig sige jer.
Det var et af de bedste øjeblikke i mit liv.
Glem alt om comedyshows og BAFTA'er.
Det øjeblik lige der: "Wauw, det er…"
Glem min fødsel. Jeg var der ikke rigtigt.
Det var et af de største øjeblikke. Vi drak alle et shot.
Et af de bedste øjeblikke.
"Liberty, drik et shot. Skaf kvitteringen."
Jeg tager det sidste shot. Jeg er nærig. Jeg betalte for det.
"Stik en flaske champagne i lommen. Tag den med hjem."
Et af de største øjeblikke i mit liv. Så kommer Liberty.
"Tak for kvitteringen."
Jeg sagde: "Gå med ham."
Har I prøvet at være så fulde, at I måtte blive ædru for at forstå logik?
Har I prøvet det? I gnider jer på panden og…
I begynder at indse, hvad der foregår.
Min skjorte stod helt åben.
I tror det ikke. Alle knapperne var knappet op.
Selv min navle var fremme.
Min navle sagde: "I skejer ud i aften, hva'?"
Jeg ser på kvitteringen.
"Undskyld, Liberty…"
"Okay…"
Hun siger: "Åh gud, Mo Gilly. Hvad er problemet? Hvad så?"
"Okay, undskyld.
Jeg prøver at forstå prisen på skatten eller drikkepengene.
Hvad koster den flaske?"
Liberty sagde: "Lad os se. Okay, skat, drikkepenge…
Okay, så den flaske, Casa Azul, koster…
Det er okay. Det er kun 5.000 dollars."
Det er ikke inklusive flasken til mig selv, første pakke og anden pakke.
Jeg kiggede ordentligt på hende, Liberty. "Ja.
Jeg ved sgu, hvorfor du kaldes 'frihed' nu."
Og så siger jeg: "Okay…" Jeg kigger, og hun siger: "Hvad er problemet?"
"Det her er…" "Hvad er der, Mo Gilly?"
"Det er…" "Vær bare ærlig."
Jeg sagde: "Det er…
…absurd. Det er pokkers absurd."
Det gik fra at være en af mit livs bedste aftener
til en af mit livs værste.
Misforstå mig ikke. Jeg kunne betale, men samtidig tænkte jeg:
"Hold ferie, er det det skråplan, mit liv er på vej ud på?"
Jeg går fra Hollywood med førsteklasses shows,
egen serie, BAFTA'er, og før man ved af det,
er jeg med i Can't Pay? We'll Take It Away!
Jeg er ikke vært, men med i programmet.
Jeg tænkte: "Uha."
Jeg sagde jo, jeg ikke ville forstille mig.
Jeg tænkte for mig selv: "Jeg ved, hvordan jeg tjener pengene ind. Hul i det.
Jeg laver en OnlyFans i morgen." Det lovede jeg mig selv.
"Jeg tjener pengene hurtigt ind." Jeg ville ikke spilde tiden.
"Vi går lige til den. Numsehulsonsdage. Lad os få drikkepenge."
Jeg tænkte: "Åh gud. Det er det dummeste,
jeg har gjort i hele mit liv."
Men jeg havde jo ikke betalt endnu.
Husk, jeg gav mit kreditkort og mit ID til bestyreren.
Så vibrerer min mobil. "Hvad er det? Sms'er mor mig nu?"
Jeg kigger på min telefon. Handlen gik igennem.
De swipede handlen.
Jeg begyndte at betvivle hele banksystemet. "Er det gas?"
Hvorfor slap det her forbi svindeltjenesten, mens jeg er i udlandet?
Kunne I ikke give mig en engangskode eller noget?
Men når jeg er i billigbiksen og køber blegemiddel og småkager,
gør I mig forlegen ved at spørge: "Er det dig? Ja eller nej?"
"Det er mig."
Den værste aften i mit liv.
Frygtelig. Jeg vågnede næste morgen.
Alle mine venner sagde: "Undskyld, vi vækker dig.
Men vi vil bare sige tusind tak."
Jeg siger: "I skal ikke…" "Nej, mand. Du begriber det ikke.
Den aften var en af mit livs bedste."
"Men du har børn."
"Skidt med børnene. Jeg kan ikke lide dem.
Mellem os sagt er den yngste ond. Jeg er ikke vild med dem.
Men som dine venner ville vi bare vække dig.
Vi ved alt det om regningen.
Men vi kommer ikke til at leve det liv igen.
Så som dine sande venner ville vi vække dig og takke dig, Mo Gilligan.
Vi sætter stor pris på det."
Jeg havde en dejlig snak med mine venner. Det er derfor, man gør det.
Penge kommer og går, men venner er den familie, man har valgt.
Og… Ja, det er sandt.
Nej, hør her. Opgiv aldrig jeres venner. Det er en familie, man vælger for evigt.
En af gutterne sagde: "Her er noget, der vil opmuntre dig.
Gutterne og jeg slog os sammen, og tjek det ud.
Her er en kop kaffe og en muffin til dig."
Folkens, jeg så seriøst sådan her på mine venner.
"Jeg håber, jeres fly styrter ned. Tror I, det er nok?"
Det var en anden tid i mit liv.
I den tid, for tre et halvt år siden, var jeg single, ikke?
Jeg nød ikke at være single.
Men jeg skulle til bryllup. Jeg er der alene.
Men I kender det. Vi undertrykker vores følelser.
Man ser romantik overalt. Fyre er ligeglade med den slags.
Der er to slags romantik. Der er de nye par, ikke?
De gnider hinandens næser og den slags.
"Ja."
Hun er spændt. "Det bliver os en dag. Jeg griber buketten."
Og der er par, som har været i forholdet længe.
De tænker bare: "Når vi kommer hjem,
så skal vi bare sove. Vi trænger til at sove."
I interesserer jer ikke for andet.
Kvinder kan vist lide romantik bedre end mænd.
Jeg vil ikke generalisere, men kvinder kan godt lide lidt romantik.
Der er en enlig kvinde alene. Hun græder.
Hun vidste ikke, hun græd. En tåre sprang ud af øjet. Kender I det, mænd?
En tåre kommer uanmeldt. Den ruller ned ad hendes kind.
Hun bemærker det. "Nej, ikke i dag. Jeg er stærk." Hun opmuntrer sig selv.
"Jeg er stærk. Jeg er sej. Jeg er god. Nej.
Hvor er min krystal? Min kvarts? Hvor er den?"
Men ved I, hvad kvinder gør, som er meget smukt?
Kvinder passer på andre kvinder. Kvinder, stop aldrig med det.
Det er smukt, at I gør det.
To kvinder er ude på dansegulvet, ikke? De ser den stakkels kvinde græde.
De morer sig, men de kan ikke undgå at bemærke det.
De danser og siger: "Hej, søde. Vend dig ikke for åbenlyst, vel?
Men se den pige til venstre for dig, ikke? Hun græder."
"Seriøst?"
"Ja. Vend dig ikke åbenlyst."
"Lad mig ikke kigge. Jeg kigger ikke.
Åh gud. Pis. Jeg siger noget."
Det gør hun. Hun går derhen. Kvinder lader som om. I er så åbenlyse.
"For søren. Hold kælderdøren lukket.
En dronning som dig græder da ikke.
Nej. Undskyld, skat. Ikke i den Oh Polly-kjole.
Det var den, jeg ville have.
Nej. Hør her, søde. Græd ikke.
Ikke "very demure, very mindful". Kom her. Græd ikke."
De præsenterer hende for alle de andre piger.
Alle kvinderne samler sig om hende og tørrer hendes tårer.
"Græd ikke. Hør, græd ikke, fordi du er smuk, ikke?
Vi har alle været der. Chantel har været der, ikke, Chantel?"
Chantel: "Hvad mener du med det? Hvad snakker du om?"
Nogle kvinder forråder deres veninde
for følelsesmæssig støtte til folk, de ikke kender.
"Du kender hende ikke, men kort sagt
er hendes barns far i fængsel for væbnet røveri og vold.
Ikke også, Chantel?"
"Hvorfor fortæller du den pige alt om mig? Hvad er der galt med dig?"
"Det er okay. Det er med i 24 Hours in Police Custody. Vi ved det.
Hør, græd ikke. Du skal ikke græde. Hurtigt, Claire. Giv mig din læbestift."
Nærige Claire: "Ikke min Charlotte Tilbury."
"Giv mig den. Græd ikke. Ved du hvorfor?"
Og lad mig sige jer en ting. Kvinder har altid inspirerende citater klar.
Lige på stedet.
Her er deres favorit.
Deres sidsteøjebliksvinder. Den, som kvinder elsker.
"Hør her, søde. Du må ikke græde, vel?"
"Hvorfor ikke?"
"Græd ikke. Ved du hvorfor?
Fordi du lader ham vinde. Lad ham ikke vinde!"
Se der. Se alle de hekse. "Ja, den har jeg brugt.
Lad ham ikke vinde. Han vil altid vinde. Det må han ikke."
Det er en Loose Women-konference her.
Mænd gør ikke sådan noget. Vi giver ikke følelsesmæssig støtte.
Lad mig sige jer noget. Vi passer vores egne sager.
Vi er professionelle egne-sager-passere.
Der kan være en mand her på toiletterne lige nu,
der græder over hjertesorg, ikke? Han græder rigtig meget.
"Jeg kan ikke tro… Jeg kan ikke tro, hun ville gøre det…
Hvorfor?"
Alle mænd ville være på toiletterne og passe vores egne sager.
Vi vasker lorten af hænderne
og prøver at finde ud af, hvad der skete. Alle mænd…
"Stakkels røvhul. For helvede."
Vi siger det endda til nogle af gutterne. Vi kan lide sladder.
Men når det her sker, kan vi ikke være alvorlige. "Hør her."
"Der er en mand på toilettet…"
"Jeg må ikke grine. Det er alvorligt." "Hvorfor? Hvad sker der?"
"Der er en…
Der er en mand på toilettet, der græder. På ære."
Nogle fyre har medfølelse. "Nå, er der?
Det er vildt. Stakkel. Han har det nok svært."
Der er altid ham her. "Er der?"
"Lad mig se, mand."
"Ja, han græder som en tøsedreng!" "Vent, hvad laver du?"
"Hvad laver du, Jerome?"
Jeg har altid troet, at kvinder har styr på sagerne.
De har altid deres bil. De har deres gode job.
De har deres hus. De mangler kun ridderen på den hvide hest.
Når kvinder kommer i trediverne, fyrrerne, halvtredserne,
er det ikke for sjov mere.
De ved, hvad de leder efter. De har listen og kriterierne.
Listen over alarmklokker. Selv dit stjernetegn.
"Ja, løve. Nej tak. Min eks var løve. Alarmklokke."
Var det det? Fordi du blev født i den måned.
"Nej, det er en alarmklokke. Nej."
Ja?
De har også en anden liste. Kvinder tilføjer til listen hver dag.
Ved I, hvad det er? Listen over frastødende ting.
Jeg ved ikke, om I er bekendt med det, men vi gør frastødende ting,
vi ikke engang ved, vi gør, og det slukker for hendes fisse. Sådan…
Det var det. Kusselåsen er på. Den kan ikke genstartes…
Det var det. Der er lukket for i dag.
Ja? Lad mig sige jer noget, mænd. Alt, hvad I gør, kan være frastødende.
I fatter det ikke engang. Prøv det. Spørg piger på date.
De siger de tilfældigste ting.
Kvinder går i dybden. De fortæller gerne. "Når man møder en fyr, ikke?"
"Hvad? Fortæl."
"Ja? Og lad os sige, man skal spille bordtennis med ham."
"Hvad er frastødende ved det? Mænd elsker bordtennis.
Jeg gik i ungdomsklub. Jeg elsker bordtennis."
"Nej. Det er, hvad der sker under bordtennis."
Hvad er frastødende?
Pigen siger: "Her er noget frastødende. En mand, der jagter en bordtennisbold."
"Vent."
"Jeg fandt den."
De damer, må jeg spørge jer, om det er frastødende?
Ja!
I vidste det ikke før. Det er det nu. Skriv den ned.
"Jagte en bordtennisbold."
De siger ting, I ikke anede, var frastødende.
De får jer til at ændre hele jeres liv.
De siger: "Husker du, da vi skulle se Mo, og du klædte dig på?"
"Det ved jeg ikke. Jeg kom ud af badet og tog mit tøj på."
"Nej, ikke kun det. Hvad tog du på først?"
"Jeg kom ud af badet…"
"Ved du, hvad det var?" "Hvad?"
"Du tog T-shirt på før boksershorts. Ja?"
Det hedder en Peter Plys åbenbart.
Kvinder, er det frastødende? T-shirt på før boksershorts?
Se alle kvinderne med hånden oppe.
Mændene havde røvballerne hængende ude.
Og jeres små tissemænd…
Kvinder har det nok sådan,
for inderst inde vil de finde de ting, de elsker ved jer.
Jeg har en teori, når det kommer til kærlighed.
Jeg tror på teorien med de tre L'er.
Hør mig ud.
Det første L er kærligheden selv, "love".
Det andet er at lytte.
Man skal lytte til sin kæreste.
I kender det. Jeres yndlingshold har lige tabt, ikke?
Det ødelagde hele jeres weekend. "Det er en joke. Hvordan tabte vi dog?"
Kvinder, lad være med det der: "Vi?"
"Vi?"
"Hvornår begyndte du at spille? 'Vi'?"
Du siger: "Skat, ikke lige nu."
"Det er fint. Det er okay.
Det er bare et spil."
"Det er det fandeme ikke! Det er mit liv, Sharon!
Jeg har intet!"
"Det er okay. Du har mig."
"Jeg vil fandeme ikke have dig!"
"Du kan ikke spille i angrebet, vel?"
Og det sidste L er det vigtigste, ikke? Det er loyalitet.
Vær loyal over for den, som du er sammen med.
Jeg ser masser af par i huset. Vær loyale.
Der er den gammeldags loyalitetsfølelse, "til døden os skiller" og alt det der,
men der er også en eksklusiv loyalitet.
Ting, I gør, som andre ikke forstår, ikke?
Og det er tilfældige ting. Som at vælge et tv-program at se.
I går på Netflix. "Hvad skal vi se?"
Du ser på Stranger Things, Adolescence, Top Boy, Supacell…
Din dame ser på noget. Hun siger: "Skat, alle taler om den.
Den skal vi se, ikke?" Der er loyaliteten. Den er fastlåst.
Vi skal se den. Ikke nu, men det skal vi.
Der begynder loyaliteten.
Det betyder, at ingen af jer må se den et andet sted.
Det er loyaliteten, som I er blevet enige om, ikke?
De fleste mænd kan lide at beskytte.
Det betyder, vi vil vise, vi kan forsørge.
Det betyder, vi vil have kontrollen, ikke?
Hvad kan vi lide? Fjernbetjeningen.
Vi vil gerne kunne spole frem og tilbage og pause.
Vi vil have fjernbetjeningen.
Damerne kan lide deres ting. Hun føler sig tryg i dit nærvær.
Hun slapper af. Hvad slapper hun af med? Et glas vin, ikke?
"Vent, før vi trykker på play, henter jeg lige et glas.
Bare et hurtig et, ikke? Et lille et."
"Bare et lille et, ikke?"
Så du finder programmet, I vil se.
I sidder godt, og du trykker på play.
I er inde, ja?
I er inde. I ser jeres program, ikke?
Efter ti minutter bliver der stille. Ikke, mænd? Ja?
15 minutter inde…
…er Tornerose herovre…
…faldet i søvn, ikke?
Ikke fordi hun havde en lang dag på arbejde eller var ude at træne.
Hvorfor faldt hun i søvn?
Fordi hun drak en halv liter vin på fem minutter.
Hun er helt væk.
Nu må du se det program, I ville se sammen, selv.
Og her spiller loyaliteten ind.
Du siger: "Vi planlagde at se den sammen." Nu er vi alene. Og vi ser den, ikke?
"Jeg snupper et. Jeg snupper lige et frækt lille afsnit."
Vi begynder at se den. Der går en halv time. Vi hygger os, ikke?
Ved I, hvorfor vi hygger os, kvinder?
Fordi ingen stiller dumme spørgsmål om, hvad der foregår.
"Hvem er den mand? Spol tilbage. Er det Antonio Banderas?
Jeg googler det. Pauser du? Hvem er han?"
"Skat, jeg har aldrig set den før."
"Okay, jeg spørger bare. Hvorfor er du sur?"
"Uforskammet.
"I guder."
Intet af det der sker.
Så du fortsætter med at se programmet, ikke?
Og så afprøver Netflix din loyalitet, ikke?
Fordi Netflix siger: "Halløj.
Hør her, ja?
Rulleteksterne kommer nu.
Men jeg har endnu et afsnit på vej
om fem, fire, tre, to…
Hvad vil du?"
"Kællingen kan rende mig. Andet afsnit!"
Andet afsnit! Vi ved, vi ikke burde se andet afsnit.
Det er blasfemi i forholdet.
Du burde ikke, men du begynder på andet afsnit.
Men hvad sker der? Tornerose vågner.
Kvinder, I vågner ikke bare. Det er, som om en ånd har sagt i jeres drøm:
"Han gør noget forkert."
Og hun vågner af sin søvn…
Hun pauser og ser på mobilen. Det er altid det samme tidspunkt.
"23:11!
Englene fortalte mig det. Hvor er min krystal?
Vent lige. Andet afsnit? Er du på andet afsnit?
Du godeste. Hvor kunne du gøre det?"
Kvinder overdriver. "Hvor kunne du?
Jeg sov kun i fem minutter."
Kærlighed er det bedste.
Kærligheden til kæresten, kærligheden til familien.
Derfor gør jeg det her. For min familie.
Og nu er jeg så heldig, at jeg kan lave andre ting.
For nylig gik en af mine drømme i opfyldelse.
En af de største forlag sagde: "Mo, hør her. Vi elsker din comedy.
Og vi gad godt, at du ville skrive en børnebog.
Vi giver dig 12 måneder, et lille forskud, og du finder på en idé til en bog."
Og som sagt ville jeg ikke forstille mig her i dag.
Der går 12 måneder. Jeg får en e-mail klokken 10 om morgenen.
Der står: "Mo, jeg håber, du har det godt. Kan du hoppe på Zoom?
Vi gennemgår bogen." Ikke?
"Hvad? Du milde." Jeg har glemt alt om bogen.
Jeg løber nedenunder.
Jeg går ud i køkkenet og åbner Zoom i morgenkåbe og pyjamas.
Der er 30 personer på det Zoom-opkald.
Alle fra det her forlag, ikke?
"Hej, Mo, hvordan går det? Det er så længe siden.
Hvordan går det med bogen?"
Jeg tænker: "Åh gud, jeg glemte det."
Jeg vil ikke spilde folks tid.
"Hør her, mange tak for denne mulighed, men det er desværre ikke noget for mig."
"Hvorfor? Hvad er der sket, Mo?"
"Jeg har ikke fået nogen idéer."
De siger: "Nej, Mo, hør her.
Vi har en idé. Vi elsker dine børnerim, ikke?
Dine rastafaribørnerim, ikke?
Hvad med det her? Du kunne lave eventyr.
Ja. 'Den Lille Rødhætte'.
Ja? 'Guldlok', 'Honningkagemanden'.
Endda 'Hans og bønnestagen'. Den har ikke ophavsret.
Hvad med det? Men…
Men med et jamaicansk reggae-twist."
"Hvad i Turtle Bay foregår der her?"
Damen på Zoom siger:
"Okay, kan du ikke optræde lidt for os i dit køkken?
Vi kan involvere ghostwriteren, Tony."
Det var en sort fyr. Tony. "Vi involverer ham.
Hvad med det? Han kommer fra det samme sted som dig."
Jeg siger: "Tusind tak, men det føles ikke etisk.
Jeg vil ikke bare sælge ud af min kultur for skejser."
De siger: "Sikken skam, Mo."
"Fordi jeg ikke logrer og gør, hvad I vil have?"
"Nej, Mo.
Med en bog som denne, ville du eje IP'en, og vi kunne betale dig lidt.
Ikke meget, men vi kan nok betale dig en 300.000 pund."
Så…
Her er den bog, jeg optrådte med i mit køkken.
Spil nummeret.
Hvad skal jeg fortælle dem?
Det er en historie fra mit kvarter
Om den unge pige Der hedder Rødhætte
Hun har lige fået et opkald De sagde, kom hurtigt
Din bedstemor er syg Og hun ser syg ud
Hun er syg, hun groover Det går hurtigt
Hun er syg og groover Og hun ser syg ud
Hun ser ulven i bedstemors tøj
Hun tager en kniv Hun kender ham ikke rigtigt
Den næste pige skal bruge en kasse
Går under navnet Guldlok
Går ind i huset, spiser grøden
Stjæler visdommen Tager al deres viden
Men nej, hun slutter ikke der
Hun sover i sengen og bor der ej
Hun sover i sengen Hun har lyst hår
Hun sover i sengen Og der er væggelus der
Ginger er en honningkagemand
Sød og lækker honningkagemand
De kender ikke honningkagemanden
Sød og lækker honningkagemand
Honningkager De vil dræbe ham og skyde ham
Han har nødderne Og et lille stykke gluten
Honningkager indeholder ingen æg
Jeg sagde Honningkager indeholder ingen æg
Men man får ikke honningkager i Greggs
Så jeg er på Zoom. Det går godt.
Hvide middelklassedamer går helt grassat, ikke?
De siger: "Åh gud! Det er Notting Hill herinde. Jamen altså!"
Jeg vidste, jeg gjorde det godt, for Tony, ghostwriteren, går amok.
Han bliver helt yardie. "Ah wah di bloodfire yuh deal wid?"
Folkens, jeg mistede grebet.
Jeg kom helt derud, hvor jeg glemte, det var til en børnebog,
da jeg sang verset om "Hans og bønnestagen". Spil nummeret.
Hvad skal jeg fortælle dem?
Kan I klappe i takt?
Hvad skal jeg fortælle dem?
Han har bønner Han sælger koen
Klatrer op ad bønnestagen "Hvordan?"
"Fe, fi, fo" og så "fum" Jeg siger: "Fe, fi, fo" og så "fum"
Jeg er Hans, og du kan slikke din mor!
London, det var alt fra mig. Mange tak.
Gud velsigne jer.
Mange tak.
Når jeg siger South, siger I London!
-South! -London!
Når jeg siger Mo, siger I Gilligan!
-Mo! -Gilligan!
Når jeg siger Mo, siger I Gilligan!
-Mo! -Gilligan!
Tak. Det var alt fra mig. Hav det godt. Gud velsigne jer.
Mange tak.
MO GILLIGAN, INDHENT OS
Hej!
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen