Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Nyt vähän ääntä, Lontoo!
Tämä kiertue on käynyt kaikkialla.
Olin jatkuvasti televisiossa ja päätin lähteä maailman kiertueelle.
En itseni takia, vaan edustaakseni mustaa brittikomediaa.
Se oli koko ajan päämääränä.
Halusin päättää kiertueen nimenomaan Etelä-Lontooseen.
Nyt ääntä, Etelä-Lontoo!
Halusin nähdä maailmaa.
Musta väki kyllä lomailee, mutta ei matkusta.
Kun kerroin ensi kertaa opettajalle, että olimme menossa matkoille,
hän ei ollut uskoa korviaan.
"Miten sinä olet lähdössä matkoille? Saat koulussa ruoka-apua.
Saat sosiaalitukea. Mitä tämä on?"
Erona on se, että lapsena ei käyty matkoilla.
Keskiluokkaiset kaverini matkustivat.
Joskus heidän vanhempansa kutsuivat minut mukaan.
"Haluatteko minut esittämään mustaa adoptiolasta?"
Meikäläisten ensimmäinen loma -
ei ole mikään lomakohdereissu Agia Napaan tai Ibizalle.
Ensimmäinen reissu tehdään suvun syntymaille jossain kuumassa maassa -
ennen kuin vanhukset kuolevat.
Sitä vartenhan me reissaamme.
"Opettaja, me matkustamme Karibianmerelle."
"Kuulkaa, lapsukaiset. Kuka osaa sanoa missä se on?"
Kuusivuotias Holly: "Afrikassa." "Et voi olla tosissasi."
Opettaja sanoi: "Ei se, vaan se toinen."
Olin todella innoissani. Kuuden viikon loma.
Pääsisin käymään iso-iso-isoäitini luona.
Mietin, missä hän asuu.
Varmaan iso talo ja laajat tilukset. Kunnon plantaasi työläisineen.
Talo olikin joku pikku hökkeli.
Ei edes minkäänlaisia villieläimiä. Vain tomuinen vuohi roikkuvine utareineen.
Tervehdin sitä. "Terve, vuohi."
Vuohellakin oli töykeä jamaikalainen asenne. "Mi say nerrr."
Säännöt ovat tutut.
Älä pyydä mitään, älä sano mitään, äläkä tee mitään.
Haluan kysyä iso-iso-isoäidiltäni jotain. Lapset kyselevät kaikenlaista.
Varmasti teillekin käy niin. "Äiti, mitä avaruudessa on?"
Oletteko koskaan sanoneet: "Nyt turpa umpeen."
Lapset vain kyselevät kaikenlaista.
Päätin kysyä, kuinka vanha iso-isoäiti oli.
Hänellä ei ollut lainkaan papereita.
Emme tienneet, oliko hän 85- vai 85 000-vuotias.
Päätin kysyä hänen ikäänsä. Naisparka meni epäkuntoon.
"No, minä olen… Olen… Olen… Minä synnyin… Synnyin…"
Se oli kuin dancehall-videon intro. "Minä synnyin… Synnyin…"
Naisparka.
"Sano rohkeasti vain. Minä vuonna synnyit?"
"No, synnyin 19… 19…
Sinähän olet 20. Eli minä synnyin…
Vuonna 1921."
"1921? Oliko Harriet Tubman samalla luokalla? Olet vanha."
Sanoin äidille, että painutaan hiiteen. "Ei heillä ole pennin hyrrää."
Äiti käski leikkiä serkun kanssa.
"Serkku on 46-vuotias. Ei hänen kanssaan voi leikkiä.
Hän näyttäisi seksirikolliselta, jos menemme uimaan."
Meikäläisten lomilla ei touhuta mitään. Kaverit tekevät kaikenlaista.
Mustien kulttuurissa se ei ole tapana.
Opettaja sanoi, että Karibialla voisi surffata.
Surffata.
Mustat ihmiset tuskin jalkojaan kastelevat.
Vähän varpaalla kokeillaan.
"Tuo riitti minulle. Vedessä on varmasti jotain."
Rakastan matkustamista, mutta lentokentillä on aivan kauheaa.
Varsinkin turvatarkastuksessa.
Briteissä siellä on tapana toimia passiivis-aggressiivisesti.
"Anteeksi, voisitteko seistä tuossa? Kiitos."
Onko se kohteliaisuutta vai ivailua? Kenelle he puhuvat?
Noudatamme sääntöjä ja seisomme, missä käskettiin.
Silti on pakko vastata ja saada viimeinen sana.
"En huomannut kylttiä, jossa käskettiin seistä tässä. Anteeksi."
Vastaus on valmis.
"Kun seuraavan kerran tulet kentälle, kyltti on tuolla. Kiitos."
Outo valekohteliaisuus jatkuu tappiin asti.
Tärkeintä on, että ei aiheuta draamaa.
Olemme kaikki kyllä nähneet draamaa.
Kaupoissa näkee, kun kansa näpistää voita.
"Tyypit ovat voivarkaissa. Tähänkö on tultu?"
Minusta se on huimaa.
Katsomme, kunnes joku huomaa. "Hittoako sinä tölläät?"
"En töllää. Katse on maassa."
Osa teistä ajattelee, että voi onkin kallista. Varastakoon vain.
"Eivät kaikki ole telkkarissa. Älä saarnaa, kamu."
Jotkut teistä käyttävät margariinia. Ällöä.
Hetken halutti lähteä Isosta-Britanniasta ja muuttaa Amerikkaan.
Halusin oikeasti.
Osa teistä kauhistui. "Aiotko hylätä meidät?"
Tarkoitan Hollywoodia.
Yhtäällä on Amerikka ja toisaalla Hollywood. Kaksi eri paikkaa.
Stand up -koomikkona haluaa edetä elokuviin ja televisioon.
Se on päämäärä. Amerikassa meidät nostetaan jalustalle.
Täällä kotona kaikkia kohdellaan tasavertaisina.
Sanotaan, että näemme Ian Bealea esittävän näyttelijän.
Sanoisimme häntä Ian Bealeksi, vai mitä?
Menemme juttusille. "Hei! Sinähän olet Ian Beale!"
Miesparka varmasti vain myötäilee. "Niin olen."
Meille briteille sanailu on tärkeintä. "Ian! Muistatko tämän? Ian!"
"Olen menettänyt kaiken!"
Aloitamme aina sanailemalla.
Amerikka on erilainen. Siellä ei edes ymmärretä termiä "sanailu".
Turvatarkastuksessakin on vain tosikkoja. Lentokenttien turvatoimia johtaa TSA.
Jonottaessa tyyppi marssi edestakaisin:
"Alkakaahan kuunnella!
Nesteet pois laukusta! Vyöt pois! Kengät pois!"
Muuan 80-vuotias rouva oli epävarma. "Viivytätte jonoa, rouva!"
Ajattelin, että minua ei pelota. Olemme Etelä-Lontoosta.
Ei meikäläisiä pelota.
Luulin voivani…
Luulin hurmaavani hänet britticharmillani.
"Anteeksi, herra." Parhaalla brittiaksentilla.
"Anteeksi, pitäisikö ranneke ottaa pois? Se voi hälyttää metallinpaljastimessa."
Tyyppi vain katsoi minua.
"Vyö pois, kengät pois, iPad kaukaloon."
"Mutta otanko rannekkeen pois, ettei se hälytä metallinpaljastimessa?"
Tyyppi hermostui.
"Kuule!
En sano tätä toista kertaa teille helvetin harrypottereille!"
Minua ei ole koskaan loukattu niin pahasti.
Muutuin keskiluokkaiseksi valkoiseksi naiseksi.
Käytin sanoja, joita mustat eivät käytä. "Tämähän on täysin absurdia."
Mustat eivät käytä "absurdin" kaltaisia sanoja.
Osa mustasta yleisöstä kyselee kavereiltaan "Sanoiko hän ketsuppi?
Kirjoita se muistiin, Leon."
Emme puhu niin. Jos Dushane sanoi Top Boyn jaksossa: "Tuossa on huumeet",
niin Sully ei varmasti vastannut: "Absurdia. Ei noita saa myytyä."
Halusin tosiaan muuttaa Amerikkaan.
Siellä saa erityiskohtelua. En ole tottunut sellaiseen.
Mustat brittinäyttelijät pärjäävät loistavasti.
Daniel Kaluuya on voittanut Oscareita.
Damson Idris, Cynthia Erivo ja niin edelleen.
Kun menee mustana brittinä Hollywoodiin saa outoa erityiskohtelua.
Annan esimerkin. Kuunnelkaa ajankohtia tarkasti.
Lensin sinne keskiviikkona televisio-ohjelman kuvauksiin.
Lähdin keskiviikkoaamuna. Laskeuduin heidän aikaansa iltapäivällä.
Näin kuusi vastaamatonta puhelua.
Soitin numeroon, ja joku amerikkalainen panikoi:
"Hyvänen aika, Mo Gilligan.
Tulkaa studiolle huomenna aamukuudelta. Sopiiko se?"
"Sopiihan se."
Menin paikalle torstaiaamuna.
Kanavan johtaja tuli studiolle. Kaikki olivat paniikissa.
Äiti neuvoi aina olemaan oma itseni.
"Kohtele muita kuten haluat itseäsi kohdeltavan."
Hän tuli suoraan luokseni, ehkä pelotellakseen.
"Hyvänen aika, Mo Gilligan. Olen suuri fani."
"Tervepä terve. Hauska tavata."
Eikö niin?
Hänestä oli hienoa, että pääsin paikalle.
"Kerrohan, Mo Gilligan, oletko viihtynyt hyvin?"
Vastasin, että olin kaukana kotoa.
"Lento oli pitkä ja omaa sakkia on ikävä, mutta minkä sille voi."
"Voi ei. Olivia, tule tänne." Olivia on assistentti.
"Tule tänne, Olivia. Hänellä on ikävä sakkilautaansa."
"Ei sakkilauttaa, vaan omaa sakkia.
Sanailu ei oikein onnistu WhatsAppissa aikaeron takia.
Tyyppi huolestui oikein kunnolla.
"Olivia, miksi emme tienneet… Mikä ei onnistu?"
"Sanailu." "Pitää hankkia hänelle sanailua."
"En tiennyt tästä. Kuinka voimme auttaa?
"Kävisikö, jos lennättäisimme huomenna viisi lähintä ystävääsi tänne,
jotta he voivat tuoda sinulle sanailua?"
Hän ei tainnut tietää, että vartuin kaupungin vuokrataloissa.
Hänkö lennättäisi kaverit sinne?
Katsoin häntä ja melkein sanoin, että antaisi rahat mieluummin minulle.
"Luuletko, että välitän henkisestä tuesta?"
Eihän niin voi sanoa. Hän lennätti kaverini sinne.
Hain heidät kentältä vuorokautta myöhemmin.
He olivat hämmennyksissään. "Mikä meininki, kamu?"
Yksi kavereista ei ollut uskoa silmiään. "Tämähän on kuin Grand Theft Autossa."
Sanoin, että pitäisi käydä kiittämässä. Menimme tyypin toimistolle.
"Nämä ovat kaverini. Halusimme kiittää." Hän ei ollut uskoa silmiään.
"Hyvänen aika, Mo Gilligan. Tämä on nyt se sakki.
Hyvänen aika. Ihan kuin Top Boyssa. Kuule, Mo…
Mikä on suunnitelma?
Miten sinä ja sakkisi pääsette huomenna studiolle?"
"En tiedä, mutta olet jo tehnyt tarpeeksi. Tulemme vaikka Uberilla."
"Uberillako? Ällöä."
"Kuinka niin ällöä?"
"Kuule, olet nyt Hollywoodissa. Sinun pitää käyttäytyä sen mukaan."
"Mitä se tarkoittaa?"
"Hankimme sinulle kuljettajan. Menit minne vain, sinulla on oma kuski."
En ottanut uskoakseni.
"Teen kaikkeni Summerhousen poikien vuoksi."
Hän hankki minulle elämäni ensimmäisen kuljettajan.
Kuskin nimi oli DJ.
Hänellä oli puku, kiillotetut kengät ja raita housun saumassa.
Hän oli ehkä pari vuotta minua vanhempi.
Kun avasin oven, hän sanoi "Mitä kuuluu, pomo?
Katsellaanko nähtävyyksiä vai haetaanko kahvit, pomo?
Haluatteko salille? Mitä tehdään ensin, pomo?"
Käskin rauhoittua. "Älä sano minua pomoksi.
Olet nyt vapaa. En tiedä, mitä täällä tapahtui ennen minua.
Nyt olet osa sakkia. Olet osa porukkaa.
Kysyin häneltä mihin voisimme mennä.
Kavereilla on tavalliset duunipaikat. Mikä olisi hyvä paikka meille?
DJ sanoi tuntevansa jonkun. Hän soitti puhelun.
"Joo.
Joo.
Brittiäijiä. Aivan.
Joo.
Ei Gordon Ramsay.
He muistuttavat Idris Elbaa.
Selvä." Sitten hän lopetti puhelun.
"Kenelle sinä soitit?"
Hän sanoi antaneensa numeroni Hollywoodin kuumimmalle promoottorille.
"Hän tekstaa sinulle."
Sain promoottorilta tekstiviestin.
Hän avasi keskustelun näin: "Miten menee? Tarvitsen nimen pöytävaraukseen."
Lähetin nimeni. Mo Gilligan.
Kiitos. Hoidan stunttini itse. Kiitos paljon.
Jackie Chan ei osaisi.
Lähetin nimeni. Kuunnelkaa tätä.
Tyyppi vastasi liekkiemojeilla.
Näytin sen kavereille. "En ihan tajua."
Kaveri alkoi ylistää. "Sinut tunnetaan ulkomailla!"
Sitten tyyppi tekstasi taas. "Et sinä oikeasti ole Mo Gilligan."
"Mitä hittoa? Kuka Mo minä sitten olen? Olenko Mo Farah vai Mo Salah?
Mihin Mohon sinä minut sekoitit?"
"Et varmasti ole se brittikoomikko Mo Gilligan."
Pakko tunnustaa, että hämmästyin.
Hän sanoi, ettemme saa pöytää, koska valehtelen.
Käskin soittaa. Etelä-Lontoon fiilikset nousivat pintaan.
"Soita minulle, jätkä." Hän soitti.
Vastasin puhelimeen ja sanoin "Jou". Tyyppi teki näin…
"Mun kamu Mo Gilligan.
Mikset sanonut olevasi Losissa?"
"Ei minulla ollut numeroa johon soittaa."
"Pääset klubille milloin vain haluat."
Siinä kaikki. Emme tajunneet mitään. Pukeuduimme ja lähdimme klubille.
Sen ulkopuolella olivat kaikki.
Siellä oli räppäreitä, NBA-pelaajia ja jopa huumekauppiaita.
Kaikki yrittivät päästä klubille.
Mietin, miten minä kavereineni pääsisin sisään?
Kysyin DJ;ltä, miten homma oikein toimii.
"Pysäköisitkö tien toiselle puolelle? Miten tämä toimii?
Menemmekö me sisään? Mihin sinä menet? Tekstaanko sitten?"
DJ sanoi odottavansa autossa koko illan.
Mekö menisimme sisälle ilakoimaan, ja hän vain istuisi odottamassa?
"Juuri niin, koko illan."
Pakko sanoa, että se tuntui pahalta.
Kaverit eivät välittäneet. "Heippa. Nähdään sitten."
Käskin hänet mukaan. "Se on vähintä, mitä voimme tehdä."
"Oletko varma, pomo? Voinko varmasti tulla?"
"Älä sano pomoksi. Ei tämä ole Django. Olet yksi meistä."
Kävelimme klubille. Lauma ihmisiä pyrkii sisälle.
Miten minä, kuski ja viisi lontoolaista kaveriani -
pääsisimme sisään kaikkien muiden seasta?
Ajattelin olla nolaamatta itseäni ja tekstasin promoottorille.
"Kiitos, että järjestit pöydän lyhyellä varoitusajalla,
mutta me menemme sittenkin drinkeille kulman taakse."
Lähetin viestin.
Vannon tämän äitini nimeen. Hän seisoo yleisön joukossa.
Jos valehtelen, hän sanoo: "Yo, where the bloodfire yardie?"
Lähetin viestin ja sitten kuulin äänen klubin edustalta:
"Hei!
Astukaa kaikki taaksepäin!
Mo Gilligan on tulossa klubille."
Ensimmäistä kertaa elämässäni mietin, että onpa outoa tavata toinen Mo Gilligan.
Yksi kamuista tökkäsi minua kylkeen. "Se olet sinä."
Kutian helposti. "Älä tee noin. Yritän näyttää coolilta."
Kävelimme jonoa kohti ja sitten alkoi tapahtua.
Kun lähestyimme, kansa alkoi jakautua kuin olisin joku Mooses.
Lähestyimme klubia. Kaverini tulivat perässäni.
"Sinustako tämä johtuu?" "Älä nyt intoile. Ei olla vielä perillä."
Tulimme lähemmäs.
Jonon tytöt puhuivat meistä. "Tiedän, kuka hän on."
Etkä tiedä. Ei Losissa näytetä Goggleboxia.
Älä viitsi.
Sitten edessäni oli parimetrinen koripalloilija.
"Anteeksi, yritän vain päästä ohi."
Tyyppi ei ollut huomaavinaan. "En tiedä, kuka tuo on."
"Anteeksi, voisinko…" "En tiedä, kuka hän on."
Promoottori viittoi lähemmäs.
"Tämä tyyppi on tiellä." Promoottori käski hänet pois tieltä.
"Mo Gilligan on tulossa klubille."
Kävelin ohi kuin olisin LeBron James.
"Tulossa ollaan."
Pääsimme jonon eteen, ja köysi avattiin meille.
Menimme läpi, eikä meitä edes tarkastettu.
Yksi kamuista sanoi: "Minulla on ruohoa takamuksessa."
Kun pääsimme läpi, joku huusi perään.
Ajattelin, että nyt tulee kenkää. Se oli klubin manageri.
"Hyvänen aika, Mo Gilligan. On suuri kunnia saada sinut vieraaksi.
Kiitos, että valitsit klubini.
Tarvitsen vain kaksi asiaa. Luottokortin ja henkkarit. Sopiiko se?"
Lupasin kamuille tarjota kaiken. Annoin luottokortin ja henkkarit.
Hollywoodissa on se ongelma,
että kaikki haluavat löytää yhteyden kotimaahasi.
Siksi jutut ovat joskus outoja.
Klubin omistaja sanoi: "Hyvänen aika. Oletteko te Lontoosta?"
"Kyllä olemme."
"Uskomatonta. Kävin viime vuonna vaimon kanssa Barcelonassa."
Yksi kamuista aloitti: "Eihän se ole…" "Suu kiinni."
Sitten meidät vietiin sisälle.
Meille oli oma alue. Klubilla oli muita lontoolaisia.
He huomasivat minut. "Mitä? Onko Mo täällä?"
Pakko sanoa, että olin vähän innoissani. "Älkäähän nyt, pojat."
Käskin heidät mukaan pöytääni. Jatkoimme omalle alueellemme.
Alue oli aika pieni. Olimme kylki kyljessä.
12 mustaa miestä yritti mahtua tanssimaan.
Kyynärpäät kolhivat toisiaan. Se ei haitannut minua.
Olin onnellinen, koska sain olla kamujen kanssa Hollywoodissa.
Promoottori tuli tervehtimään. "Mo Gilligan, mitä äijä. Miten menee?"
"Kiitos, että järjestit meille paikan näin lyhyellä varoitusajalla."
"No viihdyttekö?"
"Viihdymme kyllä. Onhan tässä ahdasta, mutta minkäs teet."
"Mitä?"
"Vähän on ahdasta, mutta minkäs teet." "Sinulle käy vain paras. Tule perässä."
Hän teki meille tietä klubin halki.
Kamut kysyivät, keneksi hän minua luuli. "Muhammad Aliksi kai. En minä tiedä."
Hän vei meidät todelliselle VIP-alueelle.
Tämän takia Hollywood on minusta sekopäinen paikka.
Siellä oli jo tyyppi kahdeksan naisen kanssa.
Promoottori meni pahoitellen sanomaan, että hänen piti nyt siirtyä.
Tyyppi hermostui.
"Miten niin pitää siirtyä? Kuka sinä edes olet?"
Se oli kuin luoti egoni sydämeen. "Kuka sinä edes olet?"
Katsoin häntä ja hän katsoi minua.
"Oletko nähnyt Masked Singerin brittiversiota?"
Promoottori lupasi lähettää parhaan cocktail-tarjoilijansa.
"Liberty pitää teistä huolta." Liberty asteli paikalle.
Hän oli 180-senttinen ja näytti Victoria's Secret -mallilta.
Hänellä oli korsetti, reisisaappaat ja stringit.
Kuulitteko, mitä sanoin?
Korsetti, reisisaappaat ja stringit. Klubilla.
Jos hän nosti jalkaansa yhtään, verhot heilahtivat esiin.
Ette taida ymmärtää.
Ei tällaista ollut teidän aikananne.
Tiger Tiger -klubin typy ehkä kysyi, maistuisiko pari shottia.
"Huhuilkaa sitten jos Jägerpommit kelpaa."
Tämä nainen lähestyi listan kanssa.
"Hyvänen aika. Miten menee, Mo Gilly?" "Kuka se on?"
"Teitä varmaan janottaa. Tässä olisi juomalista."
Kun avasin listan, siihen syttyi valot. Se oli digitaalinen.
Katsoin listattuja hintoja.
Minä katsoin listaa -
ja lista katsoi minua.
En ala tällaisen yleisön edessä väittää, etteikö minulla menisi hyvin.
Mutta vannon, että hintoja katsellessa alkoi epäilyttää.
Hintojen perusteella olin ostamassa viinabrändien osakkeita.
"Mitä nämä hinnat ovat?"
Katsoin kamujani. Kukaan ei katsonut takaisin.
He ihailivat arkkitehtuuria. "Onko tuo kattokruunu?"
"Niitä on kaksi. Mitenköhän ne on ripustettu?"
Katsoin saituriystävääni. Kaikilla on sellainen.
"Katso nyt näitä hintoja."
Hän sanoi: "Rahalla saisi monta pullollista Costcosta."
"Mitä?"
Liberty pahoitteli ja hoputti meitä tilaamaan.
Minun ei tarvinnut tehdä vaikutusta kehenkään Hollywoodissa.
Valitsin listan halvimman setin.
Liberty avasi tilannetta vähän enemmän.
"Tämä on perustason setti.
Siihen ei kuulu valoja, tähtisadetta eikä kylttiä."
"Ei se mitään. Otamme tämän." Hän palasi pian kulhon kanssa.
Siinä oli kaksi pulloa samppanjaa, pullo vodkaa ja pullo konjakkia.
Ajattelin, että se kelpaa. Sitten kamuihin iski Hollywood-horkka.
Kaveri kaatoi samppanjapullosta kaikille kuin viimeisellä ehtoollisella.
"Ole hyvä. Ota tästä.
Ota kaverikin mukaan. Ei se mitään."
En ole kauhean saita, mutta laskin jokaisen lasillisen hinnan.
"Tuo on vähintään 95 dollaria."
"Pitäisikö jättää loppu juomatta? Panen sen takaisin paikoilleen."
Sitten päätin antaa olla ja nauttia vain.
Ei tällaista tapahdu minun laisilleni kovinkaan usein.
Aloin nauttia tilanteesta. Sitten näin NBA-pelaajien juomasetin.
Se oli aikamoinen näky. Siellä oli tähtisadetta ja kyltti.
En ollut ennen nähnyt kylttiä klubilla.
Tarjoilija katsoi meitä näin ja näytti kylttiä.
Mietin, mitä siinä luki? Tanssilattiallakin meluttiin.
Mitä kyltissä luki?
Siinä luki: "NBA:n jätkät ovat täällä."
Ja mitä alla luki? "Ottakaa kiinni, köyhät lontoolaiset."
Eihän se meitä tarkoita. Emme kai me ole köyhiä lontoolaisia?
Sitten DJ alkoi puhua.
"Lontoo mainittu.
Mo Gilliganin vuoro vastata."
Koko klubi kääntyi katsomaan minua.
Että kehtasivatkin. Olen ollut Celebrity Bake Offissa.
Päätin tilata lisää juotavaa.
Kamut estelivät. "Tämä on vain juoni. Sinut yritetään saada tuhlaamaan lisää."
"Mustien välistä rikollisuutta."
"Hetkinen. Miksi puhuitte aiemmin vain kattokruunuista ja Costcosta?"
"Antaa olla. Minä hoidan tämän." Katsoin listaa läpi.
Mietin, mihin olisi varaa,
ja miltä tililtä pitäisi siirtää rahaa millekin,
etten vahingossa ylitä tilirajaa.
Jos tiedämme kuluttavamme liikaa, mietimme, mitä voi huomenna myydä.
"Paljonko saan, jos palattuani myyn PS5:n?"
Näitä me mietimme tuhlaustilanteissa.
Katsoin listaa ja mietin hintoja.
Sitten DJ alkoi taas puhua.
"Voi ei.
Lontoo on silmätikkuna.
Mitä Skepta tähän sanoisi?"
Skeptako?
Mitä tällä on Skeptan kanssa tekemistä? Paine vain kasvoi.
"Hitto, olen huomenna Link Up TV:ssä."
Huomasin listassa setin, jonka nimi oli Diamond Black Package.
Käskin tuoda sen. Siinä luki vain POA - "hinta kysyttäessä".
En tiennyt, mitä POA tarkoittaa. Ajattelin, että se oli "köyhät kyselee".
Tilasimme sen.
Liberty lähti. Pulloja, juomia tai tähtisadetta ei alkanut näkyä.
Ajattelin, että minua oli huijattu.
Sitten DJ pani yhtäkkiä musiikin pois päältä.
Sitten hän sammutti valot.
Tuli pilkkopimeää.
Kaksi Netflix-spesiaalia pitää ansaita.
Hän puhui mikrofoniin. "Voi ei.
Lontoo on silmätikkuna.
Mo Gilligan on silmätikkuna. Mo Gilligan, Mo Gilligan, Mo Gilligan…
En tiennyt, en tiennyt, en tiennyt…"
Ei hänellä ollut kaikukonetta. Hän teki efektin itse.
"En tiennyt, en tiennyt, en tiennyt…
Että hän vastaisi näin.
Näin, näin, näin…"
Mitä hittoa?
Huomasin Libertyn keittiön ovella. Yritin saada häneltä vastauksia.
Hän sanoi vain: "Hetki. Homma hoituu."
Hänellä oli viitta ja naamio.
Mitä helvetin Illuminati-P.Diddy-paskaa joutuisimme kokemaan?
En ehtinyt ajatella mitään, kun musiikki alkoi taas soida.
Liberty käveli esiin. Ilme oli vakava ja silmät apposen auki.
Hän käveli oudosti marssien.
Hän käveli esiin näin.
Liberty perässä tuli kaksi tanssijaa -
oudoissa kaavuissaan.
Libertyn takana oli neljä samoalaista turvamiestä.
He kantoivat jotain, mutta sitä ei nähnyt kunnolla.
He tulivat esiin saman oudon tanssin tahtiin.
Mietin, minkä vuohen he aikoivat uhrata.
Samoalaiset turvamiehet hihkuivat -
"Hei, hei, hei" ja nostivat jotain ilmaan.
Arvatkaa, mikä se oli? Arkku, jossa oli 25 pulloa samppanjaa.
He marssivat meitä kohti.
"Hei, hei, hei."
Kamuni sekosivat täysin.
"Mitä?" "Onko tuo meille, Mo?"
"Onko se meille?"
"Vannon äidin nimeen, onko tämä sinun tekosiasi?"
"Jos tuo ei ole meille, vannon, että saat turpiin."
"Onko tuo sinun tekosiasi?"
Otin kaiken kunnian.
"Miehen on pakko välillä tehdä näin."
Pakko tunnustaa, että aloin menettää itseäni.
He alkoivat ladella pulloja pöytään.
Uskoin olevani joku huumekauppias.
Innostukseni alkoi pursuta saumoista.
Kävelin suoraan NBA-pelaajien pöytään.
"Mitä nyt sanotte?
Näin tämä hoidetaan."
Hukkasin ensi kertaa elämässä itseni.
En ole ennen kadottanut itseäni. En tiennyt, kuka olin.
Yksi pelaajista kysyi, mikä minun nimeni oli.
"Älä sinä mieti minun nimeäni."
"En ole ennen nähnyt tuollaista. Mikä nimesi on, britti?"
"Älä sinä saatana kysele."
"Kuka sinä olet, brittimies?" "Minäkö? Minä olen…
Dushane.
Me myymme huumeita!"
Kamut hermostuivat. "Emmekä myy.
Minä olen tietokonealalla. Saan kohta potkut."
Hukkasin ensi kertaa elämässä itseni.
Olen ennenkin ollut humalassa, mutten ole hukannut itseäni.
Jakelin samppanjapulloja kuin Oprah.
"Sinä saat pullon, ja sinä. Kaikki saavat pullon."
Hukkasin itseni. Annoin pullon kuskillemmekin.
"Tässä, ota pullo samppanjaa." "En juo samppanjaa."
"Älä viitsi. Meidän piti olla kamuja."
Hän ei juo samppanjaa. "Mitä sitten juot?" "Pidän tequilasta."
"Tule tänne, Liberty. DJ on maailman paras autonkuljettaja.
Hae hänelle pullo tequilaa."
Sain ison kukkavaasin näköisen pullon.
Annoin pullon DJ:lle, ja hän alkoi itkeä.
Kaiken keskellä hän nyyhkytti. "Ei kai sentään.
Kukaan ei ole kohdellut minua niin kuin te."
Sanoin, että hän oli nyt osa sakkia. "Olet perhettä."
"Oletko varma?" "Olet perhettä."
Pyysin itsellenikin pullon. Minullakin oli pullo.
DJ pyysi puhumaan gangsterijuttuja kotipuolesta.
En minä ole gangsteri.
Puhuin aivan muita kuin gangsterijuttuja.
Tuulilasin vaihto Tuulilasin korjaus
Se kelpasi. "Aivan, tuulilasi pitää korjata.
Siinä on luodinreikiä."
"Soran iskemiä säröjä, mutta ihan miten vain."
Aloin hukata itseäni. "Voisin tottua Hollywoodin elämäntapaan.
Joisin samppanjaa kavereiden ja kaikkien muiden ympäröimänä.
Sitten yksi NBA-pelaajista sanoi, että Dushanelle pitää nostaa malja.
Koko klubi nosti maljan. "Hei! Dushane, Dushane, Dushane!"
On pakko kertoa, että se oli yksi elämäni parhaita hetkiä.
Unohdetaan komedia ja BAFTA-palkinnot. Se hetki oli paras.
Unohdetaan syntymänikin. En ollut vielä läsnä.
Se oli yksi parhaita hetkiä. Otimme shotit.
"Liberty, shotti sinullekin ja sitten lasku."
Otin viimeisen lasillisen.
Maksoin kaiken, joten saiturina änkesin pullon kaverin taskuun.
"Vie tämä kotiin."
Yksi elämäni hienoimpia hetkiä. Sitten Liberty tuli.
"Kiitos kuitista. Lähdetään me…"
Oletteko koskaan olleet niin kännissä, että yritätte selvitä logiikan vuoksi?
Sitä yrittää vain hieraista otsaa.
Sitten alkaa havainnoida ympäristöä. Paitani napit olivat auki.
Paidan kaikki napit olivat auki. Napa näkyi naapuriin.
Napa ihmetteli, mistä tuuli nyt oikein puhalsi.
Katsoin kuittia.
"Kuule, Liberty…"
"Mikä hätänä, Mo Gilly?"
"Anteeksi, mutta yritän ymmärtää veron, palvelumaksun ja juomarahan.
Paljonko pullo maksoi?"
"Katsotaanpa. Vero, palvelumaksu, juomaraha…
Casa Azul -pullon hinta on -
vain 5 000 dollaria."
Päälle pullo, jonka ostin itselleni, setti numero yksi ja setti numero kaksi.
Katsoin häntä ja sanoin: "Tiedän, miksi sinua sanotaan Libertyksi."
Katsoin kuittia, ja hän kysyi, mikä oli hätänä.
"Tämä on…" "Mikä hätänä, Mo Gilly?"
"Tämä on…" "Sano rehellisesti vain."
"Tämä on täysin absurdia."
Ilta keikahti elämäni parhaasta elämäni pahimmaksi illaksi.
Pystyin kyllä maksamaan laskun, mutta samalla mietin -
alkaisiko siitä elämäni mahalasku.
Ensin Hollywoodissa ja ykkösluokan ohjelmissa,
ja sitten yhtäkkiä olenkin Ulosottomiehissä.
Enkä juontajana, vaan kohteena.
Se kolahti. Kerron tämän nyt rehellisesti.
Ajattelin itsekseni, että tienaan rahat nopeasti takaisin.
"Luon huomenna OnlyFans-tilin." Ajattelin niin.
"Saan rahat takaisin 24 tunnissa." En tuhlaisi aikaa.
"Aivan sama. Persekeskiviikot. Ansaitsen sillä tiliä."
Sitten ajattelin, että koko juttu oli typerintä, mitä olen ikinä tehnyt.
Sitten muistin, etten ollut vielä maksanut.
Annoin luottokortin ja henkkarit managerille.
Sitten puhelin värisi. Äitikö siellä kyselee kuulumisia?
Katsoin puhelintani. Se oli maksuilmoitus.
He maksoivat kaiken kortillani. Kyseenalaistin koko pankkijärjestelmän.
"Tämän on pakko olla vitsi.
Tämäkö livahti petoksenestojärjestelmästä, vaikka olen ulkomailla?
Miksette lähettäneet edes varmistusnumeroa?"
Jos olen halpakaupassa ostamassa valkaisuainetta ja keksejä,
minut nolataan miljoonalla varmennuksella.
"Minä se olen!"
Elämäni kauhein ilta.
Aivan kauhea. Sitten tuli seuraava aamu. Kamut herättelivät minua.
"Anteeksi herätys, mutta halusimme vain kiittää."
"Ei teidän tarvitse…"
"Et taida ymmärtää. Eilinen oli elämäni paras päivä."
"Sinullahan on lapsia." "Paskat lapsista. En pidä heistä
Nuorin on salaa paha. En oikeastaan pidä heistä.
Ystävinäsi halusimme herättää sinut. Tiedämme laskusta.
Halusimme sanoa, että meillä on vain yksi elämä.
Tosiystävinäsi halusimme kiittää sinua, Mo Gilligan.
Arvostamme tätä."
Kävimme hyvän ja rehdin keskustelun. Sitä vartenhan tätä tehdään.
Raha tulee ja menee, mutta ystävät ovat itse valittu perhe.
Totta se on. Ei pidä koskaan luopua ystävistä.
He ovat perhe, jonka valitset.
Yksi kamuista sanoi, että hän voisi ilahduttaa minua.
"Minä ja kaverit keräsimme kolehdin. Ostimme sinulle kahvin ja muffinin."
Vannon, että sanoin ystävilleni näin:
"Toivottavasti lentokoneenne putoaa. Teistäkö tämä riittää?"
Se oli erilaista aikaa.
Olin silloin kolme ja puoli vuotta sitten vielä sinkku.
En nauttinut sinkkuna olemisesta. Oli pakko mennä häävieraaksi yksin.
Me miehet osaamme sulkea tunteet sisäämme.
Ympärillä näkee kaikenlaista romanssia. Miehet eivät välitä siitä.
On kahdenlaista romantiikkaa. Uudet parit hierovat neniä yhteen.
"Mekin menemme joskus naimisiin.
Nappaan morsiuskimpun."
Sitten on parit, joilla on takana jo vuosia.
He ajattelevat vain yhtä. "Kun pääsemme kotiin,
mennään suoraan sänkyyn ja nukutaan."
Muulla ei ole väliä.
Naiset pitävät romantiikasta enemmän kuin miehet.
En väitä, että kaikki ovat samanlaisia, mutta yleisesti ottaen niin on.
Siellä oli yksinäinen sinkkunainen, joka itki.
Hän ei tiennyt itkevänsä. Oletteko huomanneet sitä?
Kyynel vain vierii pyytämättä poskelle.
Nainen huomasi sen. "Ei käy. Minä olen vahva."
Hän tukeutuu positiiviseen puheeseen.
"Olen vahva. Olen siisti. Olen kiltti. Missä kristallini ja kvartsini ovat?"
Naiset tekevät jotain todella kaunista. He huolehtivat toisistaan.
Älkää koskaan lopettako.
Se on todella kaunista.
Tanssilattialla oli kaksi naista, jotka huomasivat itkevän naisen.
Heillä oli hauskaa, mutta he huomasivat.
Kesken tanssin he hihkaisevat: "Hei muru, älä ole liian katso heti.
Näetkö tuon tytön? Hän itkee."
"Oletko tosissasi?"
"Olen. Älä katso.
Minä en aio katsoa."
"Voi hitto. Pakko sanoa jotain."
Hän suuntaa hienovaraisesti paikalle. Miehet ovat kömpelöitä.
"Voi hyvänen aika sentään.
Ei sinun kaltaisesi nainen voi itkeä tällaisessa paikassa.
Et varsinkaan tuossa Oh Polly -mekossa. Olen etsinyt tuota joka paikasta.
Kuuntele, muru. Älä itke.
Hyvä käytös, kauniit tavat ja niin edespäin. Tule."
He esittelevät hänet kaikille muille tytöille.
Naiset kokoontuvat ja pyyhkivät kyyneleet pois.
"Älä itke. Olet upea.
Kaikilla on ollut vaikeaa. Eikö niin, Chantel?"
"Miksi sinä minulta sitä kysyt? Mistä sinä puhut?"
Jotkut naiset hylkäävät ystävänsä lohduttaakseen ventovierasta ihmistä.
"Lyhyesti sanoen hänen lapsensa isä on vankilassa ryöstöstä ja pahoinpitelystä.
Eikö olekin, Chantel?"
"Miksi juoruat minun asioistani? Mikä sinua vaivaa?"
"Se oli 24 Hours in Police Custody -ohjelmassa. Kaikki tietävät siitä.
"Älä sinä itke. Anna huulipunasi, Claire."
Saita Claire. "Se on kallis." "Nyt annat sen tänne. Älähän itke."
Naisilla on valmiina inspiroivia sanontoja.
Tuosta vain.
Tämä on heidän suosikkinsa.
Tällä voitetaan viime hetkellä. Tämä on paras kaikista.
"Kuuntele. Älähän nyt itke." "Miksi en itkisi?"
"Minäpä kerron miksi.
Koska antaisit sen miehen voittaa."
Katsokaa nyt. Joka akka on käyttänyt tuota.
"Älä anna sen miehen voittaa."
Tämähän on kuin Loose Women.
Me miehet emme tue toisiamme.
Hoidamme vain oman tonttimme ja ammattimaisesti hoidammekin.
Täälläkin voi olla mies, joka itkee vessassa särkynyttä sydäntään.
Hän itkee oikein kunnolla. "Miten hän saattoi…
Miksi?"
Jokainen mies hoitaisi vessassa vain omat asiansa.
Hankaisimme käsiä pitkän aikaa ja yrittäisimme kuulla, mistä oli kyse.
"Voi piruparkaa. Helvetti."
Kertoisimme siitä silti muille. Tykkäämme juoruta.
Emme osaa olla vakavissamme siinä tilanteessa. "Hei, kuule.
Vessassa on mies, joka…
Ei pitäisi nauraa. Tämä on vakava asia." "Mitä siellä tapahtuu?"
"Joku…
Joku mies itkee vessassa."
Joillakin riittää empatiaa. "Miesparka. Hänellä on varmasti vaikeaa."
Aina on kuitenkin joku, joka sanoo:
"Minäkin haluan nähdä!"
"Siellä se itkee kuin ämmä." "Mitä sinä teet?
Mitä sinä teet, Jerome?"
Naisilla on homma hanskassa. Heillä on aina auto ja hyvä työpaikka.
Heillä on oma talo. He haluavat vain Herra Oikean.
Kun naisilla on ikää 30, 40, 50 vuotta, he eivät enää leiki.
Heillä on lista ja kriteerit. He tuntevat varoitusmerkit ja tähtimerkit.
"Leijona ei käy. Eksäni oli Leijona."
Vain siksi, että synnyit siinä kuussa. "Olen pahoillani. Se on varoitusmerkki."
Sitten on toinen lista, johon tulee lisäyksiä joka päivä.
Se on ällötyslista.
Ehkä ette tunne termiä. Ällötyslistalle menevät sellaiset asiat,
joita emme edes huomaa tekevämme, mutta joista tussu kuivuu.
Tiks lukkoon koko masiina, eikä se käynnisty enää.
Se on kiinni koko loppupäivän.
Mikä tahansa, mitä teette, voi olla ällöä. Kokeilkaa vaikka.
Seuraava treffikumppani kertoo todella satunnaisia ällötyksiä.
Naiset ottavat asian vakavasti.
"Kun tapaa jonkun miehen ensi kertaa.
Sitten mennään vaikka pelaamaan pingistä."
"Miten siinä on jotain ällöä?" Miehet rakastavat pingistä.
Kävin lapsena nuorisokerhoissa. Rakastan pingistä.
"Tarkoitan sitä, mitä pingistä pelatessa tapahtuu."
Mitä ällöä siinä on?
Muuan nainen sanoi näin. "Mies, joka jahtaa pingispalloa."
"Hetki.
Löytyi."
Onko tämä teidän naisten mielestä ällöä?
Ette edes tienneet siitä, ja nyt se on ällöä.
"Pingispallon jahtaaminen."
Naiset kertovat ällötyksistä, joista et tiennyt.
Se pakottaa muuttamaan koko elämän.
"Muistatko, kun olimme lähdössä Mon komediakeikalle? Mitä sinä teit?"
"Tulin suihkusta ja panin vaatteet päälle."
"Teit jotain muutakin. Mitä puit ensin?"
"Tulin suihkusta."
"Tiedät, mitä teit." "Mitä?`"
"Puit T-paidan ennen kalsareita."
Tämän nimi on kuulemma Nalle Puh.
Naiset, onko ällöä, jos mies pukee T-paidan ensin?
Aika monella on käsi pystyssä.
Äijillä pyllynposket vain roikkuvat.
Pippeli keikkuu edessä.
Naisilla on ällötyksen kohteita,
koska he etsivät juttuja, joiden vuoksi rakastaa meitä.
Minulla on teoria rakkaudesta.
Siinä on kolme kohtaa. Kuunnelkaa.
Ensimmäinen kohta on rakkaus.
Toinen on kuunteleminen.
Jos on jonkun kanssa, häntä pitää kuunnella.
Kuvitelkaa tilanne, kun lempijoukkue häviää,
ja koko viikonloppu menee pilalle. "Miten me tämän hävisimme?"
Naiset, älkää alkako kysellä, ketkä "me".
Ketkä "me"?
"Milloin sinä aloit pelata? Ketkä "me"?"
"Ei juuri nyt, kulta."
"Ei hätää. Se on vain peli."
"Eikä helvetti ole! Se on koko elämäni!
Minulla ei ole mitään!"
"Ei hätää. On sinulla minut."
"En halua sinua!
Ei sinua lähetetä kentälle pelaamaan."
Viimeinen kohta on tärkein. Lojaalius. Ole lojaali kumppanillesi.
Täällä on paljon pariskuntia. Olkaa lojaaleja.
On toki vanhanaikaista lojaaliutta,
"kunnes kuolema meidät erottaa",
mutta on myös teidän kahden välinen lojaalius.
Teette asioita, joita muut eivät ymmärrä. Satunnaisia asioita.
Kuten kun etsii Netflixistä jotain hyvää katsottavaa.
Stranger Things, Adolescence, Top Boy, Supacell ja niin edelleen.
Naisesi huomaa jotain.
"Kulta, kaikki puhuvat tuosta ohjelmasta. Pakko katsoa se."
Siinä kohtaa lojaalius on tärkeää.
Emme ehkä katso sitä nyt, mutta joskus. Siitä lojaalius alkaa.
Se tarkoittaa, ettet voi katsoa sitä muualla etkä kenenkään muun kanssa.
Olette sopineet niin.
Useimmat miehet haluavat suojella.
Suojelijana näytät, että osaat hankkia elannon.
Sitä varten pitää jatkuvasti säätää. Mistä me pidämme? Kaukosäätimestä.
Haluamme kelata taakse ja eteen ja painaa paussia.
Haluamme hallita kaukosäädintä.
Naiset taas haluavat tuntea olevansa turvassa.
He haluavat rentoutua, ja siihen tarvitaan lasi viiniä.
"Haen vain pienen lasin viiniä ennen kuin käynnistät sen."
Ihan pieni lasi.
Etsit ohjelman, jota aiot katsoa.
Löydät mukavan asennon ja pyöräytät ohjelman käyntiin.
Katsotte ohjelmaanne.
10 minuutin sisään alkaa olla hiljaista.
15 minuutin päästä Prinsessa Ruusunen -
uinuu sohvalla.
Ei siksi, että hänellä oli pitkä päivä tai rankka kuntosalikäynti.
Miksi hän nukahti?
Koska hän joi tuopillisen viiniä viidessä minuutissa.
Hän on pihalla.
Nyt pitää katsoa tämä yhteinen ohjelma yksin.
Siinä lojaalius tulee kuvaan. "Aioimme katsoa tämän yhdessä."
Nyt olemme yksin. Katsomme sen silti, vai mitä?
"Katson salaa yhden jakson."
Alamme katsoa. Nautimme tilanteesta täysin rinnoin.
Naiset, tiedättekö, miksi se on niin ihanaa?
Koska kukaan ei kysele, mitä ruudulla tapahtuu.
"Kuka tuo on? Miksi hän kuoli? Voitko kelata? Onko se Antonio Banderas?
Mitä hän täällä tekee? Katson Googlesta. Voitko pysäyttää sen?"
"En ole katsonut tätä koskaan ennen."
"Minä vain kysyin. Ei tarvitse olla töykeä.
Hitsi."
Sen sijaan on hiljaista.
Jatkat siis ohjelman parissa.
Sitten Netflix testaa lojaaliuttasi.
Netflix sanoo: "Psst.
Kuuntele.
Lopputekstit alkavat pian.
Seuraavan jakson alkuun on vain -
viisi, neljä, kolme, kaksi…
Mitä haluat tehdä?"
"Hitot naisesta. Toinen jakso!"
Kakkosjakso! Tiedämme, ettei pitäisi katsoa toista jaksoa.
Se on parisuhteen suurin synti. Ei pitäisi, mutta silti tekee niin.
Miten sitten käy? Ruusunen herää.
Naiset eivät vain herää.
On kuin jokin henki olisi unessa kertonut, että mies tekee jotain väärää.
Te naiset heräätte.
Herättyään nainen katsoo kelloaan.
"11.11!
Enkelit puhuvat minulle. Missä kristallini on?
Hetkinen. Toinen jakso. Katsotko sinä toista jaksoa?
Miten kehtasit tehdä niin?"
Naiset liioittelevat. "En voi uskoa tätä. Nukahdin vain viideksi minuutiksi."
Rakkaus on parasta. Rakkaus kumppania ja perhettä kohtaan.
Teen tätä perheeni vuoksi.
Olen onnekseni asemassa, jossa voin tehdä muutakin.
Yksi unelmistani toteutui vastikään.
Yksi suurista kustantajista sanoi, että he rakastavat komediaani.
"Olisi hienoa, jos kirjoittaisit lastenkirjan.
Saat 12 kuukautta aikaa ja vähän ennakkoa. Mieti itsellesi paras aihe.
Sanoin kai kertovani kaiken rehellisesti? 12 kuukautta kului.
Sain sähköpostin aamukymmeneltä.
"Kuinka voit, Mo? Pääsisitkö mukaan videopuheluun?
Käymme kirjan läpi."
Olin unohtanut koko kirjan. Juoksin alakertaan.
Avasin videopuhelun yöpuvussa ja kylpytakissa.
Puhelussa oli mukana 30 henkeä. Kaikki kustantamon porukkaa.
"Mitä kuuluu, Mo? Viime kerrasta on aikaa. Miten olet edennyt kirjan suhteen?"
Olin unohtanut koko jutun.
Ajattelin, etten voi haaskata heidän aikaansa.
"Kiitos, kun annoitte tilaisuuden, mutta valitettavasti tämä ei ole minulle."
"Miksi ei, Mo?" "En ole keksinyt yhtään ideaa."
"Älähän nyt! Meillä on ajatus.
Meillä on ajatus. Pidämme rastafariloruistasi.
Kävisikö se? Voisit tehdä rastafarisatuja.
Esimerkiksi Punahilkan, Kultakutrin ja Piparkakkupojan.
Jaakko ja pavunvarsikaan ei ole enää tekijänoikeuksien suojaama.
Tekisit ne jamaikalaisella reggae-tyylillä."
"Mitä ihmeen Turtle Bay -meininkiä tämä nyt on?
Videopuhelun nainen pyysi minua esiintymään keittiössä.
"Otetaan Tony haamukirjoittajaksi."
Firmassa oli yksi Tony-niminen musta mies. "Hän on kotoisin sieltä mistä sinäkin."
Kiitin ja sanoin, ettei ajatus tunnu eettiseltä.
"En halua kaupallistaa kulttuuriani rahan takia."
"Harmin paikka, Mo."
"Sekö, etten suostu mammonan marionetiksi?"
"Ei toki.
Omistaisit kirjan tekijänoikeudet itse, ja voisimme maksaa sen tekemisestä.
Emme kovin paljoa, mutta ehkä jotain 300 000 puntaa."
Joten -
tämän kirjan esitin keittiössäni.
Musiikkia, kiitos.
Kerronpa heille Kerronpa heille
Tämä on tarina, ei pilkka Tytöstä nimeltä Pieni Punahilkka
Hänen käskettiin kiirehtiä Pian sairaan mummon luo ehtiä
Tyttö kulkee ja kurvaa ja vauhtia pitää Tyttö kulkee ja kurvaa ja vauhtia pitää
Hän näki suden Isoäidin vaatteissa
Ja otti veitsen Koska ei pitänyt vieraista
Seuraava tyttö tarvitsee laatikon Kultakutri hänen nimensä on
Murtautui sisään, söi kaiken puuron Varasti viisauden, vei kaiken tiedon
Eikä riittänyt se
Hän nukkui sängyssä, vaikkei ollut koti
Jätti tyynylle hiuksia, nyt joku roti
Nukkui sängyssä, jätti jälkeensä luteita
Piparkakkupoika
Siirappisen mukava piparkakkupoika
Piparkakkupoikaa ei tunneta
Siirappisen mukava piparkakkupoika
Piparkakkupoika Hänet halutaan ampua
Hänessä on pähkinät Ja vähän gluteenia
Piparkakussa ei ole munia lain
Sanoin, ettei ole munia lain Sanoin, ettei ole munia lain
En löytänyt, kun pipareita kaupasta hain
Videopuhelu sujuu hienosti.
Keskiluokkaiset valkoiset naiset ovat innoissaan.
"Hyvänen aika! Tämähän on kuin Notting Hillin karnevaaleissa."
Tiesin onnistuneeni, koska haamukirjoittaja-Tonykin innostui.
Koodinvaihto unohtui ja hän puhui suoraan murretta.
Antauduin mukaan liikaa.
Unohdin, että kyse oli lastenkirjasta, kun lauloin Jaakosta ja pavunvarresta.
Musiikkia, kiitos.
Kerronpa heille Kerronpa heille
Taputtakaa.
Kerronpa heille Kerronpa heille
Pojalla oli pavut, mutta lehmän hän möi Kiipesi pavunvartta, ovella metelöi
"Kuka jättiläisen oveen kolkuttaa?" "Kuka jättiläisen oveen kolkuttaa?"
"Minä olen Jaakko, ime sinä munaa!"
Keikka oli tässä, Lontoo. Kiitos kaikille.
Jumalan siunausta.
Kiitos paljon.
Minä sanon Etelä, te sanotte Lontoo.
Etelä! -Lontoo!
Minä sanon Mo, te sanotte Gilligan.
Mo! -Gilligan!
Minä sanon Mo, te sanotte Gilligan.
Mo! -Gilligan!
Kiitos. Esitys oli siinä. Nähdään taas.
Kiitos paljon.
TASOISSA OLLAAN SINUN VUOROSI
Hei!
Tekstitys: Aino Tolme