Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
‫- מו גיליגן: לחיות את הרגע -‬
‫לונדון, תעשו קצת רעש!‬
‫הייתי עם המופע הזה בכל מקום.‬
‫הייתי בשיאי בטלוויזיה.‬ ‫הם קראו לי "מר סטרדיי נייט".‬
‫אמרתי, "אני רוצה סיבוב הופעות עולמי".‬
‫לא בשביל עצמי אלא כדי להעלות‬ ‫את הקומדיה הבריטית השחורה על המפה.‬
‫זאת תמיד הייתה התוכנית.‬ ‫זאת תמיד הייתה המטרה.‬
‫ואמרתי, "יודעים מה? נסיים את זה בלונדון".‬
‫אבל לא בכל מקום אלא בדרום לונדון.‬
‫אז דרום לונדון, תעשו רעש!‬
‫רציתי לראות את העולם.‬
‫כי השחורים, אנחנו יוצאים לחופשות‬ ‫אבל אנחנו לא נוסעים.‬
‫אני זוכר שסיפרתי למורה שלי בפעם הראשונה.‬
‫אמרתי, "המורה, נחשי מה?‬ ‫הקיץ, אני נוסע לחופשה".‬
‫המורה הזאת, בת מעמד הביניים, לא האמינה.‬
‫היא אמרה, "מה?‬ ‫אתה נוסע לחופשה? זה לא הגיוני.‬
‫"אתה מקבל ארוחת חינם בביה"ס. איך זה ייתכן?‬
‫"אתה מקבל קצבת ילדים. מה קורה?"‬
‫והסיבה לכך שיש הבדל…‬
‫כי כשגדלתי, לא נסענו לטייל.‬
‫היו לי חברים בני המעמד הבינוני‬ ‫שנסעו לטייל.‬
‫ההורים שלהם היו אומרים, "מו, אנחנו נוסעים.‬
‫"כדאי שתבוא איתנו."‬
‫"כדי להיראות כמו הילד‬ ‫המאומץ השחור שלכם? השתגעתם"?‬
‫כי כולנו יודעים שהחוויה השחורה‬ ‫של החופשה הראשונה שלנו‬
‫זה לא מסוג נופש "הכול כלול".‬
‫זה לא איה נאפה או איביזה.‬
‫חוויית החופשה הראשונה שלנו‬
‫היא לנסוע לראות‬ ‫מאיפה שאר המשפחה שלנו הגיעה‬
‫באקלים חם לפני שהם מתים.‬
‫בגלל זה אנחנו יוצאים לחופשות האלו, נכון?‬
‫אמרתי, "המורה,‬ ‫נחשי לאן אני נוסע? לקריביים."‬
‫היא אמרה, "אלוהים.‬ ‫ילדים, להניח מיד את העטים.‬
‫"מישהו יכול לנחש איפה זה?"‬
‫הולי, בת שש, "אפריקה".‬
‫אמרתי, "את צוחקת?"‬
‫המורה אמרה, "לא, הולי, לא זה,‬ ‫המקום האחר. כן".‬
‫כל כך התרגשתי. שישה שבועות חופשה.‬
‫ואבקר את סבתא רבתא שלי, כן?‬
‫חשבתי, "איך הבית ייראה?"‬
‫זה יהיה בית גדול, שטח גדול. זה בטח מטע.‬
‫יש לנו עובדים משלנו, כן?‬
‫הגענו לצריף קטן ומחורבן.‬
‫בלי חיות בר. לא, אחי, אין חיות בר.‬
‫יש עז מאובקת קטנה עם פטמות ארוכות.‬
‫פניתי לעז. "שלום, מר עז."‬
‫אפילו העז הייתה ג'מייקנית גסת רוח.‬
‫אפילו העז אמרה…‬
‫ואנחנו יודעים מה הכלל.‬
‫כשמגיעים, אימך אומרת, "אל תבקש כלום,‬
‫"אל תגיד כלום, אל תעשה כלום."‬
‫ישבתי שם… זו סבתא רבתא שלי.‬
‫אני רוצה לשאול שאלה.‬
‫כי זה מה שילדים עושים. ילדים שואלים שאלות.‬
‫חופשת סטסמטר. הילדים שואלים שאלות.‬
‫"אימא, מה יש בחלל?"‬
‫הסתכלתם פעם על הילד ואמרתם,‬ ‫"סתום את הפה, גבר"?‬
‫אבל ככה אתה כילד, אתה רוצה לשאול שאלות.‬
‫אמרתי, "אני אשאל שאלה".‬ ‫אמרתי, "סבתא רבתא, בת כמה את?"‬
‫כי מעולם לא ידענו. אין לה מסמכים.‬
‫לא ידענו אם היא בת 85 או בת 85 אלף.‬
‫לא ידענו בת כמה היא. שאלתי, "בת כמה את?"‬
‫האישה המסכנה התחילה להתקלקל.‬
‫היא כזה, "טוב אני…‬
‫"בסדר, אני…‬
‫"טוב, נולדתי ב…"‬
‫כמו פתיח של קליפ דאנסהול.‬
‫"טוב, נולדתי ב…‬
‫"טוב, אני…"‬
‫הגברת המסכנה.‬
‫אמרתי, "לא, רק תגידי. באיזו שנה?"‬
‫היא אמרה, "טוב, נולדתי ב-19…‬
‫"בסדר, מה זה… אתה בן 20.‬
‫"בסדר, אנחנו נולדים ב… כן, 19…‬
‫"ב-1921."‬
‫ב-1921?‬
‫"עם מי למדת בביה"ס, הארייט טאבמן?‬
‫"את זקנה."‬
‫הסתכלתי על אימא שלי,‬
‫"אימא, בואי נתחפף מכאן.‬
‫"אין פה כסף. בואי נתחפף מפה."‬
‫אימא שלי אמרה, "לא, זה בסדר.‬ ‫אתה יכול לשחק עם בן דוד שלך".‬
‫"בן דוד שלי?‬
‫"אימא, הבחור בן 46. אני לא יכול לשחק איתו.‬
‫"אם נלך לחוף, הוא ייראה כמו עבריין מין.‬ ‫אני לא יכול."‬
‫אין לנו פעילויות כשאנחנו בחופשה.‬
‫יש לי חברים שעושים פעילויות.‬
‫יש פעילויות שלא עושים בקהילה השחורה.‬
‫אני זוכר שמורים אמרו לי,‬ ‫"כשתגיע לשם, לך לגלוש".‬
‫לגלוש?‬
‫אנשים שחורים‬ ‫בקושי מכניסים את הרגליים למים.‬
‫נכניס בוהן ונגיד,‬
‫"כן, סיימתי. אני בסדר, כן?"‬
‫לא, אחי, יש משהו בפנים.‬
‫אני אוהב לטייל, אבל לא אוהב שדות תעופה.‬
‫אתם יודעים איך זה. זה נורא.‬
‫במיוחד כשמגיעים לאבטחה.‬
‫כי בבריטניה, יש לנו‬ ‫מעין נימוס פסיבי-אגרסיבי מוזר‬
‫של אנשי האבטחה.‬
‫"סליחה, אדוני, תוכל לעמוד שם,‬ ‫במקום המסומן? תודה."‬
‫אתה מסתכל עליהם,‬ ‫"אתה נחמד או שאתה לועג לי?‬
‫"אל מי אתה מדבר?"‬
‫ואנחנו מצייתים. זה מה שאנחנו עושים.‬ ‫אנחנו נעמדים. "בסדר…"‬
‫אבל אנחנו חייבים להחזיר,‬ ‫להגיד את המילה האחרונה.‬
‫"טוב, סליחה, לא ראיתי את השלט.‬
‫"טעות שלי."‬
‫והאיש יענה.‬
‫"בפעם הבאה שתבוא לנמל התעופה,‬ ‫השלט יהיה שם.‬
‫"לא, תודה לך."‬
‫ככה מתנהלת השיחה‬
‫בנימוס פסיבי-אגרסיבי בריטי מוזר.‬
‫כי כולנו יודעים שלא עושים דרמה בבריטניה.‬
‫איש לא רוצה לעשות דרמה,‬ ‫כי אנחנו רואים דרמה.‬
‫אני רואה את זה בחנויות.‬ ‫אנשים שגונבים "לורפאק".‬
‫כאילו, "אתם גונבים חמאה.‬
‫"זה המצב שהגענו אליו?"‬
‫בחיי, זה מדהים בעיניי.‬
‫כי כולנו מסתכלים, עד שרואים אותנו.‬
‫"על מה אתה מסתכל?‬
‫"כלום, אני לא מסתכל על כלום."‬
‫יש כאן כאלו שיגידו,‬ ‫"האמת, החמאה הזאת יקרה.‬
‫"תגנוב אותה וזהו.‬
‫"לא כולנו בטלוויזיה. על מה אתה מדבר?"‬
‫חלק מכם מורחים מרגרינה על טוסט. דוחה.‬
‫משהו בי רצה לעזוב את בריטניה.‬
‫באמת. רציתי לעזוב את בריטניה,‬ ‫ורציתי לגור באמריקה.‬
‫באמת. מבינים?‬
‫כמה מכם חושבים, "פשוט תנטוש אותנו?"‬
‫אבל אני מתכוון להוליווד.‬
‫כי יש את אמריקה ויש את הוליווד.‬
‫שני מקומות שונים.‬
‫כי התחום שאני עוסק בו, סטנדאפ,‬
‫סרטים וכל הדברים האלו, טלוויזיה,‬
‫זה המקום להיות בו.‬
‫והם מחזיקים ממך. באמת.‬
‫אנחנו לא עושים את זה בבריטניה.‬ ‫אנחנו מתייחסים לכולם כמו שהם.‬
‫אנחנו יכולים לראות כוכב אופרת סבון…‬ ‫איאן ביל יכול להיות פה.‬
‫אנחנו נקרא לו איאן ביל המזורגג.‬
‫נכון?‬
‫אפילו ניגש אליו.‬ ‫"אני מכיר אותך! אתה איאן ביל!"‬
‫האיש המסכן יגיד אפילו, "כן, נכון. כן".‬
‫המפגש הראשון בינינו, הבריטים, הוא הקנטות.‬
‫"היי, איאן, זוכר את זה? איאן!‬
‫"לא נשאר לי כלום!"‬
‫זה…‬
‫זה הדבר הראשון שנעשה כבריטים.‬
‫אמריקה אחרת.‬
‫הם אפילו לא הבינו‬ ‫מה זה "הקנטות" כשהייתי שם.‬
‫אפילו אנשי האבטחה שלהם‬ ‫בנמל התעופה לא משחקים.‬
‫האבטחה בנמל התעופה שלהם נקראת טי-אס-איי.‬
‫היה שם בחור שהלך לאורך התור‬
‫ואמר לכולם, "טוב, כדאי שתקשיבו!‬
‫"להוציא נוזלים מהתיקים!‬
‫"להוריד חגורות, לחלוץ נעליים!"‬
‫הוא ניגש לזקנה אחת בת 80‬ ‫שאמרה, "אני לא יודעת.‬
‫"את מעכבת את התור, גברתי!"‬
‫חשבתי, "אני לא פוחד מהבחור הזה".‬
‫קודם כל. אנחנו מדרום לונדון.‬
‫דרום לונדון. מה זאת אומרת?‬
‫חשבתי שאני יכול…‬
‫חשבתי שאוכל לנטרל את הבחור‬ ‫באמצעות החן הבריטי.‬
‫אמרתי לאיש, "סלח לי, אדוני".‬
‫הפעלתי את המבטא הבריטי הנפלא שלי.‬
‫"סליחה, אדוני, אפשר לשאול אותך משהו?‬ ‫להוריד את הצמיד הזה?‬
‫"אני לא רוצה להפעיל את גלאי המתכות."‬
‫הוא הסתכל עליי, כאילו…‬
‫"תוריד חגורה, תחלוץ נעליים, אייפד במגש.‬
‫"לא, אני שואל אם להוריד את הצמיד‬
‫"כדי לא להפעיל את גלאי המתכות?"‬
‫הבחור הזה איבד את זה.‬
‫"גבר!‬
‫"לא אחזור על זה שוב בשבילכם,‬ ‫הארי פוטר מזוינים!"‬
‫בחיים לא זלזלו בי ככה.‬
‫נהפכתי לאישה לבנה‬ ‫בת המעמד הבינוני ב"וייטרוז".‬
‫אתם לא קולטים.‬
‫התחלתי להשתמש במילים‬ ‫ששחורים לא משתמשים בהם.‬
‫אמרתי, "מה? זה…‬
‫"זה אווילי."‬
‫שחורים לא משתמשים במילים כמו "אווילי".‬
‫יש פה שחורים שחושבים,‬
‫"מה הוא אמר? מה זה, אחי?‬
‫"היי, ליאון, תכתוב את זה."‬
‫לא נדבר ככה.‬
‫איש כאן לא צפה בפרק של "טופ בוי"‬
‫שדושיין אומר בו, "הנה הסמים",‬
‫וסאלי אומר, "זה אווילי.‬ ‫לא נוכל למכור את זה".‬
‫אבל כן, רציתי לעבור לאמריקה.‬
‫מקבלים שם יחס מיוחד.‬
‫יחס שאני לא רגיל אליו.‬
‫כי שחקנים בריטים שחורים מצליחים שם מאוד.‬
‫דניאל קלויה מצליח, זכה באוסקר.‬
‫דמסון אידריס, סינתיה אריבו, הרשימה ארוכה.‬
‫כשאתה בריטי שחור ונוסע להוליווד,‬
‫אתה זוכה ליחס מיוחד מוזר.‬
‫אתן לכם דוגמה.‬
‫תקשיבו לציוני הזמן שאספר לכם.‬
‫טסתי לשם ביום רביעי‬ ‫כדי לצלם תוכנית טלוויזיה.‬
‫טסתי ברביעי בבוקר.‬
‫נחתתי ברביעי אחה"צ, לפי השעון שלהם.‬
‫איך שנחתתי, שש שיחות שלא נענו.‬
‫התקשרתי למספר האמריקאי בחזרה,‬ ‫מישהו נכנס לפאניקה,‬
‫"אלוהים, מו גיליגן.‬
‫"תקשיב, אתה חייב להגיע לסט‬ ‫מחר בשש בבוקר, זה בסדר?"‬
‫אמרתי, "כן, זה בסדר".‬
‫בחמישי בבוקר, אני מגיע לסט.‬ ‫המנכ"ל… תקשיבו טוב.‬
‫מנכ"ל הרשת יורד לסט.‬
‫כולם בפאניקה.‬
‫אימא שלי תמיד אמרה לי, "תהיה אותנטי.‬
‫"תתייחס לאנשים‬ ‫כמו שאתה רוצה שיתייחסו אליך."‬
‫הוא ניגש ישירות אליי.‬ ‫לא ידעתי אם הוא מנסה להפחיד.‬
‫הוא אמר, "היי. אלוהים, מו גיליגן,‬ ‫ואו, אני מעריץ גדול".‬
‫אמרתי, "כן, מה אתה אומר, אחי? נעים להכיר".‬
‫מבינים?‬
‫הוא אמר, "אלוהים,‬ ‫אנחנו כל כך שמחים שאתה כאן.‬
‫"הרשה לי לשאול, מו גיליגן,‬ ‫איך אתה מרגיש כאן?"‬
‫אמרתי, "תשמע, אני רחוק מאוד מהבית.‬
‫"ברור שהטיסה הייתה ארוכה קצת, אבל זה בסדר.‬
‫"חסרים לי קצת המאנדם,‬ ‫אבל זה מה שזה, אתה יודע?"‬
‫הבחר אמר, "אלוהים.‬
‫"אלוהים. אוליביה, בואי לכאן." העוזרת שלו.‬
‫"אוליביה, בואי לכאן. תקשיבי לזה.‬
‫"הוא מתגעגע למדאם הצרפתייה שלו."‬
‫אמרתי, "לא, למאנדם. לחברים שלי. אתה מבין?‬
‫"להקנטות בוואטסאפ בגלל פער השעות.‬
‫"זה הכול, מבין?"‬ ‫האיש היה ממש מודאג. "אלוהים.‬
‫אוליביה, למה לא ידענו על…? מה חסר לך?‬
‫"רק ההקנטות. חייבים לארגן הקנטות. בסדר.‬
‫"לא ידעתי על זה, מו גיליגן. מה שנעשה…‬
‫"מה תגיד על זה? זה לא הרבה,‬
‫"אבל מה דעתך שנטיס לכאן‬ ‫חמישה מחבריך הקרובים ביותר מחר בערב‬
‫"כדי שהם יביאו לך הקנטות. זה יהיה בסדר?"‬
‫אני לא חושב שהוא הבין. גדלתי בדיור ציבורי.‬
‫להטיס את החברים שלי תוך 24 שעות?‬
‫הסתכלתי עליו ורציתי להגיד, "תשכח מהם.‬
‫"תן לי את הכסף. אתה חושב שאכפת לי מ…‬
‫"אתה חושב שתמיכה רגשית מעניינת אותי?"‬
‫אבל אי אפשר להגיד את זה. זה לא מקצועי.‬
‫אז הוא הטיס את חבריי. אחרי 24 שעות,‬
‫הלכתי לאסוף אותם.‬
‫לא היה להם מושג מה קורה.‬
‫החברים שלי אמרו, "היי, אחי, מה קורה?"‬
‫אחד החברים שלי לא האמין. הוא כזה, "אל-איי?‬
‫"זה נראה כמו 'גרנד ת'פט אוטו', אחי."‬
‫אמרתי, "אנחנו צריכים ללכת להגיד תודה".‬
‫זה המעט שיכולנו לעשות.‬
‫הלכנו למשרד שלו. אמרתי,‬
‫"אלו הבחורים. רצינו רק להודות לך."‬
‫הבחור לא האמין שעשינו את זה.‬
‫"אלוהים, מו גיליגן.‬
‫"אלה המאנ-דם האלו. ואו.‬
‫"אלוהים.‬
‫"אלוהים, זה כמו 'טופ בוי'. מו, תגיד…‬
‫"מו, מה התוכנית?‬
‫"איך תגיע עם המאנ-דם שלך‬
‫"לסט מחר בבוקר?"‬
‫אמרתי, "אני לא יודע. זה בסדר, עשית מספיק.‬
‫"נוכל לקחת אובר. אל תדאגי לגבי זה."‬
‫הבחור אמר, "אובר? איכס.‬
‫"אוי לא. מה זאת אומרת?"‬
‫הוא אמר, "תקשיב, מו גיליגן, אתה בהוליווד.‬
‫"אתה צריך לחשוב ולהרגיש כמו בהוליווד."‬
‫שאלתי, "מה זה אומר?" הוא אמר, "תקשיב,‬
‫"נארגן לך נהג.‬
‫"תוכל להגיע לכל מקום עם הנהג האישי שלך."‬
‫שאלתי, "אתה בטוח? ברצינות?"‬
‫הוא אמר, "הכול בשביל החבר'ה‬ ‫מסאמרהאוס, בסדר? טוב.‬
‫"טוב. בסדר.‬
‫"טוב. בסדר."‬
‫אז הוא ארגן לי נהג. אף פעם לא היה לי נהג.‬
‫אבל לנהג ההוא קראו די-ג'יי.‬
‫הוא הגיע בעניבה, חליפה,‬ ‫נעליים מצוחצחות, קפל במכנסיים.‬
‫הוא לא היה מבוגר ממני בהרבה,‬ ‫רק בשנתיים-שלוש.‬
‫פתח לי את הדלת כשנפגשנו לראשונה.‬ ‫הוא אמר, "מה קורה, בוס?‬
‫"לאן תרצה לנסוע? רוצה לעשות סיבוב?‬
‫"רוצה לשתות קפה? אולי…‬
‫"חדר כושר, בוס?‬ ‫מה אתה רוצה לעשות קודם, בוס?"‬
‫אמרתי, "רגע, אחי.‬ ‫תפסיק לקרוא לי בוס, בסדר?‬
‫"אתה חופשי עכשיו. אני לא יודע מה קרה‬
‫"לפני שהגעתי לכאן, בסדר?‬
‫"אבל עכשיו אתה אחד מהמאנדם, אחד מהחבר'ה."‬
‫אמרתי, "תשמע, די-ג'יי, לאן כדאי?‬
‫"כמה מהחבר'ה האלו עובדים בעבודות רגילות.‬
‫"לאן נוכל לצאת?"‬
‫די-ג'יי אמר לי,‬ ‫"אל תדאג, גבר, אני מכיר מישהו".‬
‫הוא שלף את הטלפון וכזה…‬
‫"כן.‬
‫"כן, הם בחורים בריטים כאלו. כן.‬
‫"כן.‬
‫"לא, לא גורדון רמזי.‬
‫"הם כמו…‬
‫"כמו אידריס אלבה, הבני זונות האלו, כן.‬
‫"בסדר, סגור." הוא סגר את הטלפון.‬
‫אמרתי, "למי התקשרת?"‬
‫דייג'יי אמר, "תקשיב, גבר,‬
‫"נתתי את המספר שלך ליחצ"ן הכי חם בהוליווד.‬
‫"הוא תכף יסמס לך."‬
‫אמרתי, "בסדר, מגניב".‬ ‫קיבלתי הודעה מהיחצ"ן.‬
‫הדבר הראשון שהוא כתב לי היה,‬ ‫"היי, מה קורה?‬
‫"אני צריך שם לשולחן."‬
‫אמרתי, "מגניב". כתבתי את שמי, מו גיליגן.‬
‫נכון?‬
‫אז שלחתי… תודה. אני הפעלולן של עצמי.‬
‫אני מעריך את זה. תודה רבה.‬
‫ג'קי צ'אן לא היה מצליח.‬
‫אז שלחתי את שמי, כן?‬
‫עכשיו תקשיבו לזה.‬
‫התשובה שלו הייתה רק אמוג'ים של אש.‬
‫הראיתי לחבר'ה. אמרתי, "אני מבולבל קצת".‬
‫אחד החברים שלי הרים לי.‬ ‫"יו, אחי, אתה בין-לאומי.‬
‫"הוא יודע, אחי."‬
‫ואז הוא שלח שוב.‬
‫הוא אמר, "לא, רגע, אתה משקר.‬ ‫אתה לא מו גיליגן".‬
‫אמרתי, "ואו. איזה מו אתה חושב שאני, אחי?‬
‫"מי אתה חושב שאני? מו פארח? מו סלאח?‬ ‫"עם איזה מו אתה מבלבל אותי?"‬
‫הוא אמר, "לא, זה לא הקומיקאי‬ ‫הבריטי השחור מו גיליגן".‬
‫לא אשקר. חשבתי, "אני עד כדי כך מוכר כאן?"‬
‫ואז הוא כתב שוב.‬ ‫"לא, אתה משקר. אין שולחן".‬
‫אמרתי, "תתקשר עכשיו".‬ ‫התחלתי להתגונן. דרום לונדון בגדול.‬
‫אמרתי, "אז תתקשר עכשיו".‬
‫הבחור התקשר.‬
‫עניתי לטלפון, עוין מאוד. אמרתי, "היי".‬
‫הבחור עשה…‬
‫"האיש שלי מו גיליגן.‬
‫"למה לא אמרת לי שאתה באל-איי?"‬
‫"לא היה לי…‬
‫"לא היה לי את המספר שלך. לא ידעתי."‬
‫הוא אמר, "תקשיב, גבר,‬ ‫תגיע למועדון מתי שתרצה".‬
‫סגר את הטלפון. אני והחבר'ה מבולבלים.‬
‫התלבשנו ונסענו למועדון ההוא.‬
‫תקשיבו, כולם היו בחוץ.‬
‫ראפרים בחוץ,‬
‫שחקני אן-בי-איי בחוץ, אפילו סוחרי סמים.‬
‫כולם בחוץ ומנסים להיכנס.‬
‫חשבתי, "איך אני וחמשת החברים שלי‬ ‫ניכנס למועדון הזה?‬
‫"אנחנו רק…" שאלתי, "איך זה עובד?‬
‫"תוכל לחנות בצד השני של הרחוב?‬
‫"איך זה עובד?‬
‫"ניכנס? אתה תלך לאכול?‬
‫"תחזור? לסמס לך?"‬
‫די-ג'יי אמר לי, "תקשיב, גבר,‬ ‫אני אחכה כאן כל הלילה".‬
‫אמרתי, "מה? אנחנו ניכנס לשם לעשות חיים‬
‫"ואתה תחכה כאן?"‬
‫די-ג'יי אמר, "כן, כל הלילה".‬
‫לא אשקר. ממש ריחמתי על הבחור הזה.‬
‫החברים שלי לא.‬
‫"בסדר, ביי. בואו.‬ ‫זין על הבחור הזה. קדימה."‬
‫אמרתי, "אתה יודע מה, די-ג'יי? בוא איתנו.‬ ‫זה המעט שנוכל לעשות."‬
‫די-ג'יי, "בטוח, בוס? אני יכול לבוא איתכם?‬
‫"בטוח, בוס? אתה רציני?"‬
‫אמרתי, "די עם הבוס. זה לא 'ג'אנגו'.‬ ‫בוא, אתה אחד מהחבר'ה עכשיו, בסדר?"‬
‫אז הלכנו למועדון. היינו בחוץ.‬ ‫כולם בחוץ מנסים להיכנס.‬
‫חשבתי, איך אני, חמשת חבריי מלונדון ונהג‬
‫ניכנס למועדון‬ ‫כשכל האנשים הידועים האלו מנסים להיכנס?‬
‫חשבתי, יודעים מה? אחסוך מעצמי את המבוכה.‬
‫אשלח הודעה ליחצ"ן. ""תקשיב, תודה רבה‬
‫"שארגנת שולחן בהתראה כל כך קצרה,‬
‫"אבל אני והחבר'ה נרד מזה‬ ‫ונלך לשתות משהו. להתראות."‬
‫שלחתי את ההודעה הזאת.‬
‫אנשים, אני אומר לכם,‬ ‫אני נשבע בחייה של אימי, טוב?‬
‫היא עומדת שם.‬
‫אם אני משקר, היא תגיד,‬ ‫"יו, איפה השחור הפושע הזה?"‬
‫שלחתי את ההודעה ומה ששמענו‬
‫היה קול מחזית המועדון,‬
‫"כולם לאחור!‬
‫"מו גיליגן עובר."‬
‫בפעם הראשונה בחיי, חשבתי,‬
‫"יש כאן שני מו גיליגן הלילה.‬ ‫מה הסיכוי שזה יקרה?"‬
‫אחד הבחורים שלי נגע בי בצד.‬
‫הוא אמר, "זה אתה".‬
‫אני רגיש לדגדוגים, אז עשיתי…‬
‫אמרתי, "אל תעשה את זה, אחי.‬ ‫אני מנסה להיות מגניב".‬
‫התחלנו ללכת לכיוון התור‬ ‫וקרה משהו ממש מוזר.‬
‫כשהתקרבנו לתור,‬
‫אנשים התחילו לזוז לצדדים‬ ‫כאילו שאני משה או משהו.‬
‫ואני ממשיך ללכת ולהתקרב,‬
‫החברים שלי מאחוריי אומרים,‬
‫"מה, זה אתה? כן?"‬
‫אמרתי, "תרגיעו, אנחנו עוד לא שם".‬
‫התקרבנו.‬
‫שמעתי את הבנות בתור אומרות דברים.‬
‫"אני יודעת מי זה."‬
‫אני כזה, "תפסיקי לשקר.‬ ‫אין 'גוגלבוקס' באל-איי.‬
‫"נו, באמת."‬
‫שחקן אן-בי-איי בגובה שני מטרים‬
‫עמד בדרכי, אז הייתי מנומס.‬
‫אמרתי, "סליחה, אחי,‬ ‫אני מנסה לעבור. סליחה."‬
‫הבחור העמיד פנים‬ ‫שהוא לא שומע או רואה אותי.‬
‫"אני לא יודע מי זה."‬
‫אמרתי, "סליחה, אחי, אני מנסה…‬
‫"אני לא יודע מי זה."‬
‫היחצ"ן מסמן לי, "בוא".‬
‫אמרתי, "אני לא יכול, הוא חוסם".‬ ‫היחצ"ן אמר, "היי, אתה, זוז לאחור!‬
‫"מו גיליגן מנסה לעבור."‬
‫תקשיבו, חלפתי על פני הבחור הזה‬ ‫כאילו אני לברון ג'יימס.‬
‫אמרתי, "עובר, אחי.‬
‫"עובר, אחי."‬
‫הגענו לחזית, פתחו את השרשרת,‬
‫עברנו.‬
‫לא עשו לנו חיפוש.‬
‫אחד החברים אמר, "יש לי גראס בישבן".‬
‫אמרתי, "אחי, שקט".‬
‫כשעברנו, מישהו אמר, "היי!"‬
‫חשבתי שיזרקו אותנו.‬
‫המנהל יצא.‬
‫הוא אמר, "אלוהים, מו גיליגן. אלוהים.‬
‫"לעונג לארח אותך אצלי.‬
‫"תודה רבה שבחרת במועדון שלי.‬
‫"אני צריך רק שני דברים לפני שתיכנסו.‬
‫"כרטיס אשראי ותעודה מזהה. זה בסדר?"‬
‫אמרתי לחברים, "זה עליי הלילה".‬
‫נתתי לו כרטיס אשראי, תעודה מזהה.‬
‫עכשיו, הבעיה בהוליווד היא‬
‫שאנשים רוצים להתחבר אליך‬ ‫כי הם שומעים מאיפה באת.‬
‫לפעמים הם יגידו דברים לא הגיוניים.‬
‫בעל המועדון אמר לי, "אלוהים, רגע.‬
‫"אתם מלונדון?" אמרתי, "אנחנו מלונדון".‬
‫הוא אמר, "אלוהים, זה מטורף.‬
‫"אני ואשתי היינו בברצלונה בשנה שעברה. כן.‬
‫"כן."‬
‫אחד הבחורים שלי, "זה אפילו לא…‬ ‫סתום את הפה.‬
‫"כן, גבר."‬
‫ואז הכניסו אותנו למועדון.‬
‫הלכנו לאזור שלנו,‬ ‫ראיתי עוד בחורים מלונדון.‬
‫הם הבחינו בי, "מה? זה מו, נכון? בסדר.‬
‫"זה מה שאתה עושה?" לא אשקר, זה החמיא לי.‬
‫אמרתי, "עזוב, אחי."‬
‫אמרתי, "תקשיבו, יש לי שולחן. בואו איתי".‬
‫הם אמרו, "בטוח?" אמרתי, "בואו".‬ ‫אז הלכנו לאזור ההוא שם.‬
‫והמקום היה צפוף.‬ ‫זה לא היה מקום גדול. היה צפוף מאוד.‬
‫היו שם בחורים שחורים שניסו לרקוד.‬
‫מרפקים, זרועות נוגעות זו בזו.‬
‫אבל חשבתי, "זה בסדר".‬
‫אם אמות הלילה, בהוליווד עם החברים שלי,‬ ‫אהיה אדם מאושר.‬
‫ואז היחצ"ן ניגש אליי ואמר,‬ ‫"האיש שלי מו גיליגן.‬
‫"מה קורה?" אמרתי, "תקשיב, תודה רבה.‬
‫"אני ממש מעריך את זה‬ ‫שארגנת את כל זה ברגע האחרון.‬
‫"תודה רבה, גבר."‬
‫הוא אמר, "איך זה לדעתך?"‬
‫אמרתי, "אני חושב שזה נהדר.‬ ‫קצת צפוף פה, אבל זה מה שזה.‬
‫"מה?‬
‫"צפוף כאן קצת, אבל זה מה שזה.‬
‫"מה? לא, על הזין.‬ ‫רק הטוב ביותר בשבילך. בוא איתי."‬
‫הוא התחיל ללכת, דוחף אנשים הצדה.‬
‫אחד החברים אמר, "מי הוא חושב שאתה?"‬
‫אמרתי, "אני לא יודע, מוחמד עלי.‬ ‫אני לא יודע מה קורה כאן".‬
‫נכון?‬
‫ואז הגענו לאזור השני.‬ ‫אזור האח"מים הכי הכי חשובים.‬
‫הלכנו לשם. בגלל זה אני אומר‬ ‫שהוליווד היא מקום מטורף.‬
‫כי היה שם איש אחד, והוא היה עם שמונה נשים.‬
‫והיחצ"ן ניגש אליו‬
‫ואמר, "היי, גבר, מצטער,‬ ‫אבל אתה צריך לזוז".‬
‫הבחור איבד את זה.‬
‫הוא כזה, "מה זאת אומרת אני צריך לזוז?‬ ‫מי אתה, לעזאזל?"‬
‫בכל פעם שהוא אמר את זה,‬ ‫הרגשתי שהוא יורה באגו שלי.‬
‫"מי אתה?"‬
‫הסתכלתי עליו. הוא הסתכל עליי.‬
‫"ראית את 'הזמר במסכה בריטניה'?‬
‫"לא?"‬
‫ואז היחצ"ן אמר, "תקשיב, גבר,‬ ‫המלצרית הכי טובה שלי, ליברטי,‬
‫"תטפל בכם."‬
‫ואז ליברטי הגיעה.‬
‫היא הייתה בגובה 1.80 מטרים,‬ ‫כמו דוגמנית של "ויקטוריה סיקרט".‬
‫היא לבשה מחוך, מגפיים עד הירך וחוטיני.‬
‫שמעתם מה אמרתי?‬
‫מחוך, מגפיים עד הירך וחוטיני.‬
‫במועדון. כן?‬
‫זה אומר שאם היא תזיז קצת את הרגל,‬
‫יראו לה הכול.‬
‫אני לא חושב שאתם מבינים מה אני אומר.‬
‫זה לא כמו לצאת פעם למועדון.‬
‫כמו הבחורות ב"טייגר טייגר".‬
‫"הכול טוב? רוצה שוטים? קוקטייל יגר?‬
‫"לא? תקראו לי אם תרצו, בסדר?"‬
‫האישה הזאת ניגשה אליי עם רשימה.‬
‫היא אמרה, "היי, אלוהים. מה קורה, מו גילי?"‬
‫אמרתי, "מי זה?"‬
‫היא אמרה, "אתם בטח ממש צמאים.‬ ‫נארגן לכם משקאות. אלוהים".‬
‫פתחתי את התפריט והוא נדלק.‬ ‫זה תפריט דיגיטלי.‬
‫כל המחירים רשומים.‬ ‫אני מסתכל על כל המחירים.‬
‫ובזמן שאני מסתכל על התפריט,‬
‫התפריט מסתכל עליי בחזרה.‬
‫עכשיו, לא אעמוד כאן מול 15 אלף איש‬
‫ואעמיד פנים שאני לא מסודר בחיים,‬
‫אבל אני מבטיח לכם,‬
‫הסתכלתי על מחירי המשקאות האלו‬
‫והייתי צריך להתחיל לשאול שאלות.‬
‫אפילו הייתי צריך להגיד לעצמי,‬ ‫"אני מושקע במותגי האלכוהול האלו?‬
‫"כי מה המחירים האלו, לעזאזל?"‬
‫הסתכלתי על החברים שלי. איש מהם לא הביט בי.‬
‫כולם נהפכו לאדריכלים. "זו נברשת שם למעלה?‬
‫"יש שם שתי נברשות. איך העלו אותן לשם?‬
‫"איך העלו אותן לשם?"‬
‫הסתכלתי על אחד מהם,‬ ‫כי לכולנו יש חבר אחד קמצן, נכון?‬
‫אמרתי, "תראה את זה, תראה את המחיר".‬
‫הוא הביט בי ואמר,‬
‫"אתה יודע כמה בקבוקים‬ ‫אפשר לקנות בזה ב'קוטסקו'? מה?"‬
‫ליברטי אמרה, "אני מצטערת, מו גילי,‬
‫""אני חייבת להאיץ בך. סליחה."‬
‫חשבתי, אין לי את מי להרשים כאן.‬
‫איש לא מכיר אותי בהוליווד.‬
‫אמרתי, "זה בסדר".‬ ‫הזמנתי את הדבר הכי זול ברשימה.‬
‫ליברטי אמרה לי, "רק שתדע איך זה עובד כאן,‬
‫"כי זאת החבילה הבסיסית.‬
‫"בלי אורות, בלי הופעה, בלי זיקוקים,‬ ‫בלי שלטים. זה בסדר?"‬
‫אמרתי, "זה בסדר. אל תדאגי". היא הלכה.‬
‫היא חזרה אחרי שתי דקות עם דלי.‬
‫דלי, שני בקבוקי שמפניה,‬ ‫בקבוק וודקה ובקבוק קוניאק.‬
‫חשבתי, זה בסדר. זה טוב.‬
‫ואז ראיתי איך סגנון החיים בהוליווד‬ ‫מכה בחבריי.‬
‫אחד מהם לקח בקבוק שמפניה,‬
‫והציע לבנות כאילו זאת הסעודה האחרונה.‬
‫"כן, בואי, תשתי קצת. לא, תשתי. כן.‬
‫"לא, תביאי את החברה שלך.‬
‫"הכול טוב."‬
‫אני נשבע לכם, אני לא קמצן,‬
‫אבל ספרתי כל כוס שהוא מילא,‬
‫"זו כוס של 95 דולר לפחות.‬
‫"שנשתה בכלל את החצי השני?‬ ‫לעזאזל, אחזיר את זה.‬
‫"נחזיר את זה."‬
‫אבל משהו בתוכי אמר,‬ ‫"יודע מה, מו, בוא נהנה, בוא נירגע".‬
‫רגעים כאלו לא קורים לאנשים כמוני,‬ ‫ובטח שלא לחבריי, כל יום,‬
‫אז זה מה שעשיתי. התחלתי ליהנות.‬
‫ואז ראיתי את שחקני האן-בי-איי‬ ‫מקבלים את ההזמנה שלהם.‬
‫ואו, איזה מראה זה היה.‬
‫היו זיקוקים, כל המופע.‬
‫היה להם שלט אפילו.‬ ‫אף פעם לא ראיתי שלט במועדון.‬
‫למלצרית שלהם היה שלט. היא הסתכלה עלינו.‬
‫היא עשתה ככה… עם השלט שלהם.‬
‫חשבתי, מה כתוב בשלט?‬
‫כולם על רחבת הריקודים עושים…‬
‫הסתכלתי על השלט וחשבתי, מה כתוב בו?‬
‫על השלט היה כתוב, "בחורי האן-בי-איי כאן".‬
‫יודעים מה נכתב מתחת?‬
‫"הבחורים המרוששים מלונדון, תעמדו בקצב".‬
‫חשבתי שזה בטח לא אנחנו.‬
‫אנחנו לא הבחורים המרוששים מלונדון, נכון?‬
‫ואז הדי-ג'יי אמר במיקרופון, "בחיי,‬
‫"הם מדברים על לונדון.‬
‫"אז הם מתכוונים לאיש שלי שם, מו גיליגן!"‬
‫תקשיבו, כל המועדון הסתובב והסתכל עליי.‬
‫אמרתי, "איך אתה מעז?‬ ‫הייתי ב'בייק אוף ידוענים'.‬
‫"איך אתה מעז?"‬
‫אמרתי, "לא, תשכח מזה,‬ ‫בואו נזמין עוד משקאות".‬
‫כל החבר'ה אמרו, "לא, זה מה שהם רוצים.‬
‫"קרב משקאות כדי שתבזבז יותר.‬ ‫זה מה שהם רוצים.‬
‫"שחורים נגד שחורים. זה מה שהם רוצים."‬
‫אמרתי, "לא, רק רגע.‬ ‫"איפה הייתה האנרגיה הזאת‬
‫"כשהסתכלתם על נברשות ודיברתם על 'קוטסקו'?"‬
‫אמרתי, "לא, תשכחו מזה. תנו לי…"‬
‫הסתכלתי על הרשימה.‬
‫בדקתי מה אוכל להרשות לעצמי, מה לא,‬
‫מה שאולי אצטרך להעביר‬ ‫מ"מונזו" לחשבון העסקי,‬
‫כמה משיכת יתר מותר לי, זה מה שאנחנו עושים.‬
‫אם נדע שנבזבז יותר מדי,‬
‫אנחנו חושבים, "מה אוכל למכור מחר?‬
‫"כמה אני יכול לקבל‬ ‫תמורת הפלייסטיישן 5 כשאחזור?"‬
‫זה מה שאנחנו עושים‬ ‫כשאנחנו יודעים שנוציא יותר מדי.‬
‫אז ניסיתי לחשוב מה אוכל להרשות לעצמי.‬
‫ותקשיבו לזה, הדי-ג'יי דיבר שוב.‬
‫הוא אמר, "בחיי,‬
‫"הם מדברים על לונדון.‬
‫"מה סקפטה היה אומר?"‬
‫סקפטה?‬
‫איך סקפטה קשור לכל זה?‬
‫אז נכנסתי ללחץ וחשבתי,‬
‫"לעזאזל, אני אהיה ב'לינק אפ' מחר בבוקר."‬
‫אז הסתכלתי על התפריט וראיתי משהו.‬
‫זה נקרא "חבילת היהלום השחור".‬
‫אמרתי, "זה". הזמנתי את זה.‬
‫לא היה מחיר. רק פי-או-איי.‬
‫אני לא יודע מה זה, אני דיסלקטי.‬
‫חשבתי שזה אומר "חבילה לעניים".‬
‫אז זאת החבילה שהזמנו.‬
‫ליברטי הלכה.‬
‫עשר דקות. לא בקבוקים,‬ ‫לא משקאות, לא זיקוקים.‬
‫חשבתי, "ואו, ממש רימו אותי כאן".‬
‫ואז כמו משום מקום,‬
‫הדי-ג'יי עצר את המוזיקה במועדון,‬
‫ואז הוא כיבה את האורות במועדון.‬
‫כל האורות כבו.‬
‫שני ספיישלים ב"נטפליקס" זה לא סתם.‬
‫הוא לקח את המיקרופון ואומר, "בחיי!‬
‫"הם מדברים על לונדון.‬
‫"הם מדברים על מו גיליגן.‬
‫"מו גיליגן…‬
‫"אבל לא ידעתי…"‬
‫לא היה לו אפקט הד, הוא עשה את זה בדיבור.‬
‫"לא ידעתי…‬
‫"שהוא יגיב ככה.‬
‫"ככה…"‬
‫חשבתי, "מה הקטע, אחי?"‬
‫הסתכלתי על ליברטי. ליברטי ליד המטבח.‬
‫הסתכלתי על ליברטי‬ ‫ואמרתי, "ליברטי, מה קורה פה?"‬
‫ליברטי פנתה אליי‬ ‫ואמרה, "רק רגע. אני איתך".‬
‫והיא לבשה גלימה ומסכה.‬
‫אז חשבתי, "מה הקטע המטורף הזה‬ ‫של פי דידי והאילומינטי‬
‫"שקורה כאן הלילה בהוליווד?"‬
‫ולפני שיכולתי לחשוב אפילו,‬
‫המוזיקה התחילה שוב.‬
‫ואז ליברטי יצאה.‬
‫היא לא חייכה,‬ ‫העיניים שלה היו פקוחות לרווחה,‬
‫והיא הלכה לבד בצורה מוזרה כזאת.‬
‫ליברטי הלכה ככה.‬
‫זו ליברטי, רק…‬
‫מאחורי ליברטי היו עוד שתי רקדניות,‬
‫והן רקדו ריקוד מוזר בגלימות.‬
‫הן פשוט…‬
‫תקשיבו לי,‬
‫מאחורי ליברטי היו ארבעה שומרי ראש סמואים.‬
‫הם החזיקו משהו,‬
‫אבל לא יכולנו לראות מה.‬
‫אבל הם יצאו באותו ריקוד מוזר.‬
‫הם יצאו…‬
‫חשבתי, "איזו עז הם יקריבו‬ ‫במועדון המזוין הזה?"‬
‫ואז שומרי הראש הסמואים אמרו, "היי",‬
‫והרימו משהו. לא יכולנו לראות מה.‬
‫יודעים מה הם הרימו?‬
‫הם הרימו ארון מתים‬ ‫עם 25 בקבוקי שמפניה בתוכו.‬
‫והם התחילו לצעוד למקום שלנו ככה…‬
‫אז כל החברים שלי התחילו לאבד את זה.‬
‫"מה?‬
‫"היי, מו, זה בשבילנו?‬
‫"זה בשבילנו?"‬
‫"היי, בחיי אימא שלי, בחיי אללה, זה לכבודך?‬
‫"מו, תקשיב, אם זה לא בשבילנו,‬
‫"אני נשבע באימא שלי שאכסח לך את הפרצוף.‬
‫"מו, תגיד לי, זה לכבודך?"‬
‫לא אשקר, זקפתי את זה לזכותי.‬
‫אמרתי, "זה מה שצריך לעשות לפעמים".‬
‫אנשים, אני לא מתבייש להגיד,‬ ‫אבל התחלתי להיכנס לזה.‬
‫הם התחילו להניח את כל הבקבוקים האלו‬ ‫על השולחן שלנו.‬
‫הרגשתי כמו סוחר סמים מזוין.‬
‫ההתרגשות שלי התחילה לעלות.‬
‫הייתי כזה…‬
‫ניגשתי לשחקני האן-בי-איי.‬ ‫ניגשתי ישירות אליהם.‬
‫אמרתי, "מה?‬
‫"מה?‬
‫"זה מה שאנחנו עושים, אחי!"‬
‫בפעם הראשונה בחיי, איבדתי את עצמי.‬
‫אתם לא מבינים. מעולם לא איבדתי את עצמי.‬
‫לא ידעתי מי אני בכלל.‬
‫אחד משחקני האן-בי-איי אמר,‬ ‫"לא, אני חייב לדעת. איך קוראים לך?"‬
‫אמרתי, "תשכח מהשם שלי, אחי".‬
‫הוא אמר, "לא, בריטי.‬ ‫אף פעם לא ראיתי את זה.‬
‫"איך קוראים לך, בריטי?"‬
‫אמרתי, "תשכח מהשם שלי, אחי".‬
‫הוא אמר, "לא, בריטי, מי אתה?"‬ ‫אמרתי, "אני?"‬
‫"אתה. אני?"‬
‫אמרתי, "אני…‬
‫"דושיין, אחי.‬
‫"אנחנו מוכרים סמים!"‬
‫החברים שלי אמרו, "רגע.‬ ‫אנחנו לא עושים את זה, אחי.‬
‫"אני במחשבים. אני תחת אזהרה.‬ ‫מה אתה עושה?"‬
‫אנשים, בפעם הראשונה בחיי, איבדתי את עצמי.‬
‫שלא תטעו, השתכרתי בחיי,‬ ‫אבל אף פעם לא איבדתי את עצמי.‬
‫חילקתי לאנשים בקבוקי שמפניה‬ ‫כאילו אני אופרה.‬
‫"הנה, קח בקבוק. קח אתה.‬ ‫כל אחד מקבל בקבוק."‬
‫איבדתי את עצמי, אנשים.‬
‫אפילו נתתי בקבוק שמפניה לדי-ג'יי, הנהג.‬
‫אמרתי, "די-ג'יי, קח שמפניה.‬
‫"לא, גבר. אני לא שותה שמפניה."‬
‫אמרתי, "בחייך. מה קרה לללכת עד הסוף?‬
‫"תחיה את החיים."‬
‫הוא אמר, "אני לא שותה כזה."‬ ‫אמרתי, "מה אתה שותה?‬
‫"מה המשקה שלך?"‬ ‫הוא אמר, "אני אוהב טקילה".‬
‫אמרתי, "ליברטי, בואי לכאן.‬
‫"תקשיבי, זה די-ג'יי, הנהג הכי טוב בעולם.‬
‫"תביאי לאיש שלי בקבוק טקילה."‬
‫היא נתנה לי בקבוק גדול כמו אגרטל.‬
‫נתתי לו את הבקבוק. תקשיבו, אנשים,‬
‫די-ג'יי פרץ בבכי במועדון.‬
‫בזמן שכל זה קרה, הוא כזה, "לא, גבר.‬
‫"לא, גבר.‬
‫"איש מהלקוחות שלי‬ ‫אף פעם לא התייחס אליי ככה."‬
‫אמרתי, "תקשיב, די-ג'יי,‬ ‫אתה אחד מהחבר'ה עכשיו.‬
‫"אתה משפחה."‬
‫הוא אמר, "אתה בטוח?"‬ ‫אמרתי, "כן, אחי, אתה משפחה.‬
‫"ליברטי, תני לי גם בקבוק."‬
‫אז לי היה בקבוק, לו היה בקבוק.‬
‫דיי-ג'יי אמר, "היי, תגיד משהו גנגסטרי‬ ‫מהשכונה שלכם".‬
‫אנשים, אני לא מהשכונה.‬
‫אמרתי דברים לא גנגסטריים.‬ ‫הוא אמר, "תגיד משהו". אמרתי,‬
‫"החלפת שמשות‬
‫"תיקון שמשות"‬
‫די-ג'יי אהב את זה. "כן, תחליף את השמשה.‬
‫"כי יש חורי קליעים בשמשה. כן, בסדר, אחי.‬
‫"זאת בסך הכול מכה מאבן,‬ ‫אבל מה שעושה לך את זה, אחי."‬
‫התחלתי לאבד את עצמי.‬
‫חשבתי, "אני יכול להתרגל‬ ‫לחיים בהוליווד. באמת".‬
‫להיות ליד החברים שלי,‬ ‫להיות מוקף בכל האנשים האלו,‬
‫לשתות בקבוקי שמפניה. מבינים?‬
‫ואז אחד משחקני האן-בי-איי אמר, "גבר,‬
‫"בואו נרים כוסית לחיי האיש שלי דושיין."‬
‫כל המועדון.‬
‫דושיין!‬
‫חשבתי, "ואו, אלוהים". תקשיבו,‬
‫זה היה אחד הרגעים הכי טובים בחיי.‬
‫תשכחו מכל הקטע הקומי הזה, מפרסי האקדמיה.‬
‫באותו רגע שם, אמרתי, "ואו, זה…"‬
‫תשכחו מהלידה שלי, לא באמת הייתי שם.‬
‫זה היה אחד הרגעים הגדולים אי פעם.‬ ‫כולנו שתינו.‬
‫אחד הרגעים הכי טובים אי פעם.‬
‫אמרתי, "ליברטי, קחי, תשתי.‬ ‫אפשר לקבל חשבון?"‬
‫שתיתי שוט אחרון. אני קמצן. שילמתי על זה.‬
‫אמרתי, "אחי, שים בקבוק בכיס שלך.‬
‫"קח את זה הביתה."‬
‫אחד הרגעים הגדולים בחיי. ואז ליברטי באה.‬
‫"תודה על החשבון."‬
‫אמרתי, "לכו אתם…"‬
‫הייתם פעם כל כך שיכורים‬ ‫שניסיתם להתפכח כדי לחשוב בהיגיון?‬
‫ניסיתם לעשות את זה פעם? שפשפתם את המצח ו…‬
‫התחלתם להבין מה קורה.‬
‫קלטתי שכל כפתורי החולצה שלי פתוחים.‬
‫אתם לא מבינים. כל הכפתורים היו פתוחים.‬
‫אפילו הפופיק שלי היה חשוף.‬
‫הפופיק שלי היה כזה,‬ ‫"אתה ממש משתולל הלילה, מה?"‬
‫הסתכלתי על החשבון.‬
‫אמרתי, "סליחה, ליברטי…‬
‫"בסדר…"‬
‫היא אמרה, "אלוהים, מו גילי.‬ ‫מה הבעיה? מה קורה?"‬
‫אמרתי, "טוב, סליחה,‬
‫"אני מנסה להבין את המס, התשר, הטיפ.‬
‫"כמה עולה הבקבוק הזה?"‬
‫ליברטי אמרה, "בוא נראה. טוב, מס, תשר, טיפ…‬
‫"בסדר, אז הבקבוק הזה, 'קאזה אזול',‬ ‫הבקבוק הזה עולה…‬
‫"זה בסדר. רק 5,000 דולר."‬
‫זה לא כולל את הבקבוק שהזמנתי לעצמי,‬
‫חבילה מספר אחת, חבילה מספר שתיים.‬
‫הסתכלתי על הבחורה, ליברטי. אמרתי, "כן.‬
‫"עכשיו אני מבין‬ ‫למה קוראים לך ליברטי. כי…"‬
‫ואז אמרתי, "בסדר…"‬
‫הסתכלתי על זה, והיא שאלה, "מה הבעיה?"‬
‫אמרתי, "טוב, זה…"‬ ‫היא אמרה, "מה קרה, מו גילי?"‬
‫אמרתי, "זה…" היא אמרה, "תהיה כן".‬ ‫אמרתי, "זה…‬
‫"אווילי. זה ממש אווילי."‬
‫זה נהפך מאחד הערבים הטובים בחיי‬
‫לאחד הלילות הכי גרועים בחיי.‬
‫שלא תטעו, יכולתי לשלם, אבל חשבתי,‬
‫"ואו, ככה החיים שלי ידרדרו?"‬
‫לעבור מתוכניות מובילות בהוליווד,‬
‫תוכנית משלך, פרס אקדמיה, ובלי לשים לב,‬
‫לעבור ל"לא יכול לשלם? ניקח את זה!"?‬
‫אני לא מגיש התוכנית, אני אחד המשתתפים.‬
‫חשבתי, ואו.‬
‫תקשיבו, אמרתי לכם שאהיה שקוף.‬
‫חשבתי לעצמי,‬
‫"אני יודע איך אחזיר את הכסף.‬ ‫יודעים מה? לעזאזל.‬
‫"אפתח 'אונליפאנס' מחר." אמרתי את זה לעצמי.‬
‫"אחזיר את הכסף תוך 24 שעות."‬
‫לא הייתי מבזבז רגע.‬
‫"אני הולך על זה. חור תחת בימי רביעי.‬ ‫אני אשיג את הכסף הזה."‬
‫חשבתי, "אלוהים, זה הדבר הכי טיפשי‬
‫"שעשיתי בחיי."‬
‫ואז חשבתי, "זה בסדר". כי עוד לא שילמתי.‬
‫תזכרו שנתתי את כרטיס האשראי שלי‬ ‫ותעודת הזהות שלי למנהל.‬
‫ואז הטלפון שלי רטט. חשבתי, "מה זה?"‬
‫אימא בודקת אם אני בסדר?‬
‫תקשיבו, הסתכלתי בטלפון והעסקה בוצעה.‬
‫הם ביצעו את העסקה.‬
‫התחלתי לפקפק בכל המערכת הבנקאית.‬
‫כאילו, אתם צוחקים עליי?‬
‫איך נתתם לזה לחמוק מבדיקות ההונאה‬
‫כשאני בחו"ל?‬
‫לא נתתם לי ססמה חד-פעמית, שום דבר.‬
‫אבל כשאני קונה אקונומיקה ועוגיות‬ ‫בחנות "הכול בדולר",‬
‫אתם מביכים אותי בשאלות?‬ ‫"זה אתה? כן או לא? זה אתה?"‬
‫זה אני, גבר.‬
‫הלילה הכי גרוע בתולדות חיי.‬
‫נוראי, גבר.‬ ‫עד כדי כך שהתעוררתי למחרת בבוקר.‬
‫כל החברים שלי אמרו,‬ ‫"אחי, תקשיב סליחה שהערנו אותך,‬
‫""אבל אנחנו רק רוצים להודות לך."‬
‫אמרתי, "אתם לא…" הוא אמר, "לא, אחי.‬
‫"אני לא חושב שאתה מבין.‬
‫"אתמול בלילה היה‬ ‫אחד הלילות הגדולים ביותר בחיי."‬
‫אמרתי, "אבל יש לך ילדים.‬
‫"אחי, זין על הילדים האלו,‬ ‫אני לא אוהב אותם.‬
‫"האמת, הקטן מרושע. אני לא אוהב אותם ככה.‬
‫"אבל תשמע, בתור חברים שלך,‬ ‫רצינו רק להעיר אותך.‬
‫"אנחנו מבינים. אנחנו יודעים על החשבון.‬
‫"רצינו רק להגיד‬ ‫שלעולם לא נחווה דבר כזה שוב.‬
‫"אז בתור החברים האמיתיים שלך,‬
‫"רצינו להעיר אותך ולהגיד תודה, מו גיליגן.‬
‫"אנחנו מעריכים את זה מאוד."‬
‫ולא אשקר,‬ ‫הייתה לי שיחה מלב אל לב מקסימה עם חבריי.‬
‫כי בשביל זה עושים את זה.‬
‫כסף בא והולך, אבל החברים‬ ‫הם המשפחה שאתם בוחרים.‬
‫ואז… כן, זה נכון.‬
‫לא, תקשיבו,‬ ‫לעולם אל תוותרו על החברים שלכם.‬
‫זאת המשפחה שבוחרים לנצח.‬
‫אחד הבחורים אמר,‬ ‫"תקשיב, אני יודע מה יעודד אותך.‬
‫"אני והחבר'ה השתתפנו. ותראה את זה. תקשיב.‬
‫"קנינו לך קפה ומאפה."‬
‫אני נשבע בחיים שלי,‬
‫הסתכלתי על החברים שלי, "יודעים מה?‬
‫"אני מקווה שהמטוס שלכם יתרסק בדרך הביתה.‬ ‫אתם חושבים שזה מספיק?"‬
‫זאת הייתה תקופה אחרת בחיי.‬
‫בתקופה ההיא, לפני 3.5 שנים בערך,‬
‫הייתי רווק.‬
‫לא נהניתי להיות רווק.‬
‫הלכתי לחתונה. הייתי בחתונה לבדי.‬
‫אבל אתם יודעים איך זה.‬ ‫אנחנו יודעים להדחיק את הרגשות.‬
‫אתה רואה רומנטיקה מסביב.‬
‫זה לא מעניין בחורים.‬
‫יש שני סוגים של רומנטיקה. יש זוגות חדשים,‬
‫אלו שמחככים אפים וכזה.‬
‫"כן."‬
‫היא מתרגשת. "ככה נהיה יום אחד.‬
‫"אני אתפוס את הזר."‬
‫ויש זוגות ותיקים יותר.‬
‫הם חושבים רק, "היי, כשנחזור הביתה,‬
‫"בואי נלך לישון. אנחנו רק רוצים לישון."‬
‫זה כל מה שמעניין אתכם, נכון?‬
‫אני חושב שנשים אוהבות רומנטיקה‬ ‫הרבה יותר מגברים.‬
‫ואני לא רוצה להכליל‬ ‫ולהגיד שכל הנשים אותו הדבר,‬
‫אבל נשים אוהבות קצת רומנטיקה.‬
‫אישה רווקה לבדה. היא בוכה, כן?‬
‫היא לא שמה לב בכלל. דמעה זלגה מעיניה.‬
‫ידעתם שזה קורה, גברים?‬
‫דמעה יוצאת ללא התראה. זולגת על הפנים שלה.‬
‫היא מבחינה בזה וחושבת, "לא, לא היום.‬
‫"אני חזקה." היא תשלוף אמירות חיוביות.‬
‫"אני חזקה. אני מגניבה. אני טובה. לא.‬
‫"איפה הקריסטל שלי?‬ ‫איפה הקוורץ שלי? איפה הוא?"‬
‫אבל אתם יודעים מה נשים עושות‬ ‫שממש יפה בעיניי?‬
‫נשים דואגות לנשים אחרות.‬
‫נשים, אל תפסיקו לעשות את זה.‬
‫אתן עושות דבר יפהפה.‬
‫שתי נשים על רחבת הריקודים.‬
‫הן מבחינות במסכנה שבוכה.‬
‫הן מבלות בנעימים‬ ‫אבל לא יכולות שלא לשים לב.‬
‫הן רוקדות, הן אומרות, "היי, מותק.‬
‫"תקשיבי, אל תסתכלי עכשיו, טוב?‬
‫"אבל את רואה את הבחורה משמאלך? היא בוכה.‬
‫"ברצינות?‬
‫"כן. אל תסתכלי.‬
‫"אני לא מסתכלת.‬
‫"אלוהים. אני אגיד לה משהו."‬
‫והיא תגיד. היא תיגש. נשים מעמידות פנים.‬
‫אתן כל כך צפויות.. אתן אומרות…‬
‫"אלוהים. אני לא מאמינה.‬
‫"רגע, אין מצב שמלכה כמוך בוכה.‬
‫"לא, סליחה, יקירה, לא כשאת בשמלה כזאת,‬
‫"כי ניסיתי להשיג כזאת.‬
‫"אין מצב. תקשיבי, חומד, אל תבכי.‬
‫"זה לא לעניין, זה לא טוב.‬ ‫בואי לכאן, חומד. אל תבכי."‬
‫הם יכירו לה את שאר הבנות.‬
‫כל הנשים יתקבצו סביבה,‬ ‫ינגבו את הדמעות מהפנים שלה.‬
‫"אל תבכי.‬
‫"אל תבכי כי את יפהפייה.‬
‫"כולנו מכירות את זה. שנטל מכירה את זה.‬
‫"נכון, שנטל?"‬
‫שנטל אומרת, "מה זאת אומרת?‬
‫"על מה את מדברת?"‬
‫תקשיבו, יש נשים‬ ‫שישליכו את החברה שלהן לכלבים‬
‫כדי לתמוך רגשית באנשים שהן לא מכירות.‬
‫"תקשיבי, בסדר, בקיצור, את לא מכירה אותה,‬
‫"אבל אביו של התינוק שלה‬ ‫יושב בכלא על שוד מזוין ותקיפה.‬
‫"נכון, שנטל?"‬
‫שנטל אומרת, "למה את מספרת לה?‬
‫"מה הבעיה שלך?‬
‫"זה בסדר. זה שודר ב'24 שעות במעצר משטרתי'.‬
‫"כולנו יודעות, אל תדאגי. תקשיבי, אל תבכי.‬
‫"אל תבכי.‬
‫"מהר, קלייר. תני לי את השפתון שלך."‬
‫קלייר קמצנית. "לא ה'שרלוט טילברי' שלי.‬ ‫תני את ה'שרלוט טילברי' שלך.‬
‫"אל תבכי. את יודעת למה?"‬
‫ואני רוצה להגיד לכם משהו.‬
‫נשים יכולות לשלוף ציטוטים מעוררי השראה‬
‫בכל רגע.‬
‫זה אחד האהובים עליהן.‬
‫זה השער שלהן בדקה ה-90.‬ ‫זה מה שנשים אוהבות.‬
‫"תקשיבי, חומד, אל תבכי."‬
‫המסכנה אומרת, "למה?‬
‫"אל תבכי. את יודעת למה?‬
‫"כי את נותנת לו לנצח. אל תיתני לו לנצח!"‬
‫תראו את כל המכשפות האלו.‬ ‫"כן, השתמשתי בזה.‬
‫"אל תיתני לו לנצח,‬ ‫הוא תמיד ינצח. אל תיתני לו."‬
‫ממש כנס של "לוס וימן" כאן.‬
‫גברים, אנחנו לא עושים את זה.‬ ‫אנחנו לא שם בשביל תמיכה רגשית.‬
‫אגיד לכם משהו. גברים, אנחנו מתעסקים בשלנו.‬
‫אנחנו מקצוענים בזה.‬
‫יכול להיות גבר כאן, בשירותים, ברגע זה,‬
‫מתייפח בגלל לב שבור.‬
‫ממש מתייפח.‬
‫"אני לא מאמין שהיא עושה לי…‬
‫"למה?‬
‫"למה?"‬
‫תקשיבו, כל גבר שייכנס לשירותים יתרכז בשלו.‬
‫שוטפים את החרא מהידיים.‬
‫מנסים לברר מה קרה, נכון? כל גבר פשוט…‬
‫"מזדיין מסכן.‬
‫"לעזאזל."‬
‫אפילו נספר לכמה מהחבר'ה, נכון?‬
‫כי אנחנו אוהבים לרכל.‬
‫אבל אנחנו לא יכולים להיות רציניים.‬ ‫"היי, אחי, תקשיב,‬
‫"יש גבר בשירותים…‬
‫"לא, אני לא אמור לצחוק, זה רציני.‬
‫"למה? מה קורה? תגיד כבר.‬
‫"יש שם…‬
‫"יש גבר בשירותים, בוכה. אני נשבע."‬
‫יש בחורים שמרגישים חמלה. "באמת?‬
‫"זה מטורף, אחי. מסכן. בטח קשה לו."‬
‫תמיד יש בחור אחד. "באמת?‬
‫"אני רוצה לראות, אחי.‬
‫"הוא בוכה כמו נקבה!‬
‫"רגע, מה אתה עושה?‬
‫"מה אתה עושה, ג'רום?"‬
‫תמיד חשבתי שהנשים מאורגנות.‬
‫יש להן תמיד מכונית, עבודה טובה.‬
‫יש להן בית.‬
‫עכשיו הן רק רוצות אותך, הגבר הנכון.‬
‫בעיקר כי… אגיד לכם משהו.‬ ‫כשנשים מגיעות לשנות ה-30-40-50 שלהן,‬
‫הן לא משחקות יותר.‬
‫הן יודעות מה הן רוצות.‬ ‫יש להן רשימה וקריטריונים.‬
‫יש להן רשימת נורות אזהרה.‬ ‫לא משנה מה המזל שלך.‬
‫"אריה. לא בשבילי. האקס שלי היה אריה.‬ ‫לא. נורת אזהרה."‬
‫זהו? רק כי נולדת באותו חודש.‬
‫"לא, זו נורת אזהרה. מצטערת. לא."‬
‫נכון?‬
‫ויש להן עוד רשימה.‬ ‫נשים מוסיפות לרשימה הזאת כל יום.‬
‫יודעים מה זה? רשימת האיכס.‬
‫אני לא יודע אם אתם יודעים מה זה,‬
‫אבל בעיקרון, זה משהו שאנחנו עושים,‬
‫בלי להיות מודעים לזה אפילו,‬
‫שפשוט מכבה את הווגינה שלה. פשוט…‬
‫זהו זה. פות נעול.‬ ‫אי אפשר להניע אותו מחדש, אין…‬
‫זהו זה. סגור להיום. זהו זה.‬
‫כן? תשמעו, בחורים,‬ ‫כל דבר שתעשו יכול להיות איכס.‬
‫אתם לא קולטים. תנסו את זה.‬
‫תשאלו את הבחורה שיצאתם איתה.‬
‫הן יגידו דברים אקראיים לגמרי.‬
‫הן ייכנסו לזה ויגידו לכם.‬
‫"כן. כשפוגשים בחור, למשל?‬
‫"כאילו, מה? תגידי.‬
‫"ונגיד שהלכת לשחק איתו פינג-פונג."‬
‫אני חושב, "מה איכס בזה?"‬
‫כאילו, גברים אוהבים פינג-פונג.‬
‫גדלתי במועדוני נוער. אני אוהב פינג-פונג.‬
‫הן אומרות, "לא, אבל מה שקורה‬ ‫בזמן הפינג-פונג".‬
‫מה איכס בזה?‬
‫בחורה אחת אמרה לי, "אספר לך מה איכס.‬
‫"גבר שרודף אחרי כדור פינג פונג.‬
‫"רגע.‬
‫"מצאתי."‬
‫גבירותיי, אני יכול לשאול אתכן? זה איכס?‬
‫כן!‬
‫לא ידעתם אפילו שזה איכס.‬ ‫עכשיו זה כן. תכתבו לכם.‬
‫"לרדוף אחרי כדור פינג פונג."‬
‫הן יגידו לכם דברים‬ ‫שבכלל לא חשבתם שהם איכס.‬
‫זה יגרום לכם לשנות את כל חייכם.‬
‫הן יגידו, "זוכר שהתכוננו להופעה של מו?‬
‫"מה עשית כשהחלפת בגדים? אני לא יודע.‬
‫"יצאתי מהמקלחת והתלבשתי.‬
‫"לא, לא עשית רק את זה. מה עשית קודם?‬
‫"יצאתי מהמקלחת.‬
‫"אתה יודע מה עשית? מה עשיתי?‬
‫"לבשת את החולצה לפני התחתונים."‬
‫נכון? מתברר שקוראים לזה "פו הדוב".‬
‫נשים, זה איכס?‬
‫גבר שלובש חולצה לפני התחתונים?‬
‫תראו כמה מרימות את היד.‬
‫כל גבר עמד פעם כשהישבן שלו חשוף,‬
‫והבולבול הקטן שלו…‬
‫לא, אני חושב שנשים מרגישות כך‬ ‫כי עמוק בפנים‬
‫הן רק מנסות למצוא‬ ‫את הדברים הקטנים שהן אוהבות בכם.‬
‫יש לי תיאוריה.‬ ‫יש לי תיאוריה בכל הנוגע לאהבה.‬
‫יש לי תיאוריה שנקראת "שלוש אל".‬
‫תקשיבו לי, טוב?‬
‫האל הראשונה היא אהבה.‬
‫השנייה היא הקשבה.‬
‫אם רוצים להיות עם מישהו, צריך להקשיב להם.‬
‫אתם יודעים איך זה, חבר'ה.‬ ‫הקבוצה האהובה עליכם הפסידה.‬
‫זה הרס את כל סוף השבוע שלכם.‬ ‫אתם כזה, "אוי, זו בדיחה.‬
‫"איך הפסדנו במשחק הזה?"‬
‫נשים, אל תעשו את זה. אל תגידו, "אנחנו?"‬
‫"אנחנו?‬
‫"מתי אתה תתחיל לשחק? אנחנו?"‬
‫אתה כזה, "מותק, בבקשה, לא עכשיו.‬
‫"זה בסדר. הכול בסדר.‬
‫"זה בסך הכול משחק.‬
‫"זה לא משחק, בסדר? אלו החיים שלי, שרון!‬
‫"אין לי כלום!‬
‫"זה בסדר. יש לך אותי.‬
‫"אני לא רוצה אותך!‬
‫"את לא יכולה לשחק כדורגל, נכון?"‬
‫והאל האחרונה היא החשובה ביותר. נאמנות.‬
‫תהיו נאמנים לאדם שאתם איתו.‬
‫יש כאן הרבה זוגות. רק תהיו נאמנים.‬
‫ושלא תטעו, יש נאמנות מסורתית‬
‫של "עד שהמוות יפריד בינינו" וכל זה,‬
‫אבל יש גם נאמנות בלעדית‬ ‫למערכת היחסים שלכם.‬
‫דברים שאתם עושים שאחרים לא מבינים, נכון?‬
‫ואלו דברים אקראיים.‬
‫כמו לבחור את התוכנית שתצפו בה.‬
‫נכנסים ל"נטפליקס". "במה נצפה?"‬
‫יש "דברים מוזרים",‬
‫"ההתבגרות", "טופ בוי", "סופרסל".‬
‫הגברת שלך רואה משהו‬
‫ואומרת "מותק, כולם מדברים על זה.‬
‫"חייבים לצפות בזה."‬ ‫זאת הנאמנות. עלית על זה.‬
‫"נצפה בזה. לא עכשיו, אבל נצפה."‬
‫כך מתחילה הנאמנות, כן?‬
‫זה אומר שאתה לא יכול לצפות בזה במקום אחר,‬
‫ואת לא יכולה לצפות במקום אחר.‬
‫זאת הנאמנות שהסכמתם עליה, נכון?‬
‫רוב הגברים אוהבים להיות מגנים.‬
‫לשם כך, אתה רוצה להראות שאתה יכול לפרנס.‬
‫להיות מפרנס משמעו להיות בשליטה, נכון?‬
‫אז מה אנחנו אוהבים, בחורים? את השלט.‬
‫אנחנו אוהבים להריץ לאחור, קדימה ולעצור.‬
‫זה הקטע שלנו. אנחנו רוצים את השלט.‬
‫הבנות אוהבות את שלהן.‬
‫הן חשות בטוחות בנוכחותכם, נכון?‬
‫הן יכולות להירגע. מה מרגיע אותן?‬
‫כוס יין, נכון?‬
‫אז הם אומרות,‬ ‫"רגע, לפני שנתחיל, אשתה בזריזות כוסית.‬
‫"בזריזות. אחת קטנה.‬
‫"אחת קטנה, טוב?"‬
‫אז מצאת את התוכנית שתצפו בה,‬
‫אתם מתכרבלים וזהו, מפעילים.‬
‫אתם בפנים.‬
‫אתם בפנים. אתם צופים בתוכנית.‬
‫אחרי עשר דקות, נעשה שקט קצת. נכון, בחורים?‬
‫חמש עשרה דקות,‬
‫היפהפייה הנרדמת שכאן‬
‫נרדמה, נכון?‬
‫לא כי היא התחילה לעבוד מוקדם‬
‫או כי היה לה יום ארוך‬ ‫ואולי הלכה לחדר כושר.‬
‫יודעים למה היא נרדמה?‬
‫כי היא שתתה חצי ליטר יין בחמש דקות.‬
‫היא ישנה.‬
‫עכשיו אנחנו צריכים לצפות בסרט‬ ‫שתכננו לצפות בו ביחד‬
‫אבל לבד.‬
‫וזה המקום לנאמנות.‬
‫אתה אומר, "תכננו לצפות יחד".‬
‫עכשיו אנחנו לבד ואנחנו צופים בסרט, נכון?‬
‫"אני אצפה באחד. בפרק אחד."‬
‫אנחנו מתחילים לצפות. חצי שעה חולפת.‬
‫אנחנו ממש נהנים, נכון?‬
‫אתן יודעות למה אנחנו נהנים, נשים?‬ ‫אגיד לכן.‬
‫כי אף אחד לא שואל אותנו שאלות מעצבנות‬
‫על מה שקורה.‬
‫"מי זה? למה הוא הרג אותו?‬ ‫תחזור לאחור. זה אנטוניו בנדרס?‬
‫"למה הוא פה? אבדוק בגוגל.‬
‫"תוכל לעצור לרגע? מי זה?‬
‫"מותק, אף פעם לא ראיתי את זה.‬ ‫אף פעם לא ראיתי.‬
‫"בסדר, אני רק שואלת. למה אתה גס רוח?‬
‫"זו גסות רוח.‬
‫"אלוהים."‬
‫דבר מזה לא קורה.‬
‫אז אתם ממשיכים לצפות, נכון?‬
‫ואז "נטפליקס" מעמידה למבחן‬ ‫את הנאמנות שלכם.‬
‫כי "נטפליקס" אומרת, "היי,‬
‫"תקשיב לי,‬
‫"תכף יתחילו הקרדיטים.‬
‫"אבל תשמע, אני אעלה את הפרק הבא‬
‫"בעוד חמש, ארבע, שלוש, שתיים…‬
‫"מה אתה רוצה לעשות?‬
‫"זין על הכלבה הזאת. פרק שני!"‬
‫פרק שני!‬
‫אנחנו יודעים שאנחנו לא אמורים לצפות בו.‬
‫זה חילול קודש במערכת היחסים.‬
‫אתם לא אמורים לצפות‬ ‫אבל מתחילים ליהנות מהפרק השני.‬
‫אבל מה קורה? היפהפייה הנרדמת מתעוררת.‬
‫אבל אתן לא מתעוררות סתם כך.‬
‫זה כאילו שרוח אמרה לכן בחלום,‬
‫"הוא עושה משהו לא בסדר."‬
‫ואתן מתעוררות משינה…‬
‫הן עוצרות, מביטות בטלפון.‬ ‫זו תמיד אותה שעה.‬
‫"השעה 23:23!‬
‫"המלאכים אמרו לי. איפה הקריסטל שלי?‬
‫"רק רגע. פרק שני?‬
‫"אתה בפרק השני?‬
‫"אלוהים. אני לא מאמינה שעשית את זה."‬
‫הן מתחילות להגזים. "אני לא מאמינה.‬
‫"נרדמתי רק לחמש דקות."‬
‫כי אהבה היא הדבר הכי טוב.‬
‫האהבה לבן או בת הזוג, למשפחה.‬
‫לכן זה אני עושה את כל זה. בשביל המשפחה.‬
‫ועכשיו התמזל מזלי לעשות דברים אחרים.‬
‫לאחרונה, אחד החלומות שלי התגשם.‬
‫אחד המו"לים הגדולים בעולם אמר, "מו, תקשיב,‬
‫"אנחנו אוהבים את הקומדיה שלך,‬
‫"ואנחנו נשמח אם תוכל לכתוב ספר ילדים.‬
‫"ניתן לך 12 חודשים, מקדמה קטנה,‬
‫"ותכתוב את הספר הכי טוב שאתה רוצה."‬
‫ואז, אנשים… כמו שאמרתי,‬ ‫אהיה כן מאוד במופע הזה.‬
‫החודשים חולפים.‬
‫אני מקבל מייל בעשר בבוקר.‬
‫"מו, היי, אני מקווה שאת בסדר.‬ ‫תוכל להיכנס ל'זום'?‬
‫"נעבור על הספר."‬
‫חשבתי, "מה? אלוהים".‬ ‫שכחתי לגמרי מהספר הזה.‬
‫אני רץ למטה,‬
‫נכנס למטבח שלי, פותח "זום" בחלוק ובפיג'מה,‬
‫ויש בשיחת ה"זום" 30 אנשים.‬
‫כולם מחברת ההוצאה לאור.‬
‫הם אמרו, "היי, מו, איך הולך?‬ ‫עבר כל כך הרבה זמן.‬
‫"איך מתקדם הספר?"‬
‫חשבתי, "אלוהים, שכחתי לגמרי".‬
‫חשבתי, "יודעים מה?‬ ‫לא אבזבז לאנשים האלו את הזמן".‬
‫"אז תקשיבו, תודה רבה על ההזדמנות הזאת,‬
‫"אבל למרבה הצער, זה לא בשבילי."‬
‫הם אמרו, "למה? מה קרה, מו?"‬
‫אמרתי, "לא הצלחתי לחשוב על רעיונות".‬
‫הם אמרו, "לא, מו, תקשיב,‬
‫"יש לנו רעיון.‬ ‫אנחנו אוהבים את שירי הילדים שלך, כן?‬
‫"שירי הילדים הראסטפאריים שלך, כן?‬
‫"מה דעתך על הרעיון הזה? תוכל לספר אגדות.‬
‫"כן. 'כיפה אדומה'.‬
‫"כן, אולי את 'זהבה ושלושת הדובים',‬ ‫'איש הזנגביל',‬
‫"אפילו את 'ג'ק ואפון הפלא'‬ ‫כי זה ללא זכויות יוצרים.‬
‫"מה דעתך על זה? אבל…‬
‫"אבל בסגנון רגאיי ג'מייקני."‬
‫אמרתי, "מה לכל הרוחות קורה כאן?"‬
‫הגברת ב"זום" אמרה,‬
‫"טוב, אולי תבצע קצת בשבילנו במטבח שלך?‬
‫"נוכל להעלות את סופר הצללים, טוני."‬
‫בחור שחור אחד בשם טוני. "נוכל לערב אותו.‬
‫"מה דעתך על זה?‬ ‫הוא מהמקום שאתה בא ממנו. מה דעתך?"‬
‫אמרתי, "תודה רבה אבל זה נשמע לא אתי.‬
‫"אני לא רוצה להרגיש‬ ‫שאני מוכר את התרבות שלי."‬
‫הם אמרו, "אוי, מו, כמה חבל.‬
‫"למה? כי אני לא בובת תאגיד?‬ ‫אני לא עושה מה שרציתם?"‬
‫הם אמרו, "לא, מו.‬
‫"ספר כזה יהיה הקניין הרוחני שלך,‬
‫"והכי חשוב, נוכל לשלם לך קצת.‬
‫"לא הרבה, אבל נוכל לשלם‬ ‫משהו כמו 300 אלף ליש"ט."‬
‫אז,‬
‫זה הספר שביצעתי במטבח שלי.‬
‫מוזיקה, בבקשה.‬
‫"היי, מה לספר להם‬
‫"מה לספר להם‬
‫"זה סיפור מהשכונה שלי‬
‫"על ילדה בשם כיפה אדומה‬
‫"התקשרו אליה ואמרו שתבוא מהר‬
‫"סבתא שלך חולה‬
‫"אז היא זזה ונעה וזזה מהר‬
‫"היא זזה ונעה וזזה מהר‬
‫"היא רואה את הזאב בבגדים של סבתה‬
‫"היא לקחה סכין בלי באמת להכיר אותו‬
‫"הילדה הבאה צריכה קופסה‬
‫"קוראים לה זהבה‬
‫"נכנסה לבית, אכלה את הדייסה‬
‫"גנבה את החוכמה והידע שלהם‬
‫"אבל לא, זה לא נגמר בזה‬
‫"היא ישנה במיטה, היא לא גרה שם‬
‫"היא ישנה במיטה, השאירה שיער בלונדיני‬
‫"היא ישנה במיטה והיו בה פשפשים‬
‫"זנגביל, זה איש הזנגביל‬
‫"מתוק ונחמד, אבל איש הזנגביל‬
‫"הם לא מכירים את איש הזנגביל‬
‫"מתוק ונחמד, איש הזנגביל‬
‫"היי, זנגביל, רוצים לירות בו ולהרוג‬
‫""היי, זנגביל, רוצים לירות בו ולהרוג‬
‫"היי, זנגביל, רוצים לירות בו ולהרוג‬
‫"יש בו אגוזים וקצת גלוטן‬
‫"זנגביל לא מכיל ביצים‬
‫"אני אומר, זנגביל לא מכיל ביצים‬
‫"אבל לא תמצאו זנגביל ב'גרגס'"‬
‫אז אזי ב"זום", זה הולך נהדר.‬
‫נשים לבנות ממעמד הביניים מאבדים את שפיותן.‬
‫הן אומרות, "אלוהים!‬
‫"זה כמו נוטינג היל. מה הקטע?"‬
‫ידעתי שאני מצליח‬
‫כי טוני, סופר הצללים,‬ ‫הבחור השחור, הוא איבד את זה.‬
‫הוא עבר מניב אחד לניב שלנו. "מה אתה עושה?"‬
‫אנשים, איבדתי את עצמי.‬
‫איבדתי את עצמי‬ ‫עד ששכחתי שזה בשביל ספר ילדים‬
‫כשהגעתי ל"ג'ק ואפון הפלא".‬
‫כן, מוזיקה, בבקשה.‬
‫"היי, מה לספר להם‬
‫"היי, מה לספר להם"‬
‫תנו לי מחיאות כפיים.‬
‫"היי, מה לספר להם‬
‫"יש לו אפון, מוכר את הפרה‬
‫"מטפס למעלה, הבוס שואל 'איך?'‬
‫"אני אומר פי, פאי, פו, פאם‬
‫"אני ג'ק, ותמצוץ לאימא שלך!"‬
‫לונדון, נגמר לי הזמן.‬
‫תודה רבה.‬
‫תבורכו.‬
‫תודה רבה לכם.‬
‫אני אומר "דרום" ואתם אומרים "לונדון".‬
‫דרום!‬ ‫-לונדון!‬
‫אני אומר "מו" ואתם אומרים "גיליגן"!‬
‫מו!‬ ‫-גיליגן!‬
‫אני אומר "מו" ואתם אומרים "גיליגן"!‬
‫מו!‬ ‫-גיליגן!‬
‫תודה. תם הזמן. תשמרו על עצמכם. תבורכו.‬
‫תודה רבה.‬
‫- מו גיליגן, זה התור שלך -‬
‫תרגום כתוביות: דנה סבן‬