Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
MO GILLIGAN: A JELEN PILLANAT
London, hadd halljam a hangotokat!
Ezen a turnén mindenhol voltam.
Jól ment a tévé, már Mr. Saturday Nightnak becéztek.
És akkor kitaláltam ezt a turnét.
Nem magamért. A brit fekete stand-upot akartam feltenni a térképre.
Mindig is ez volt a terv. Mindig is ez volt a cél.
És azt mondtam, Londonban akarom befejezni,
de nem akárhol. Dél-Londonban kellett véget érnie.
Gyerünk, Dél-London!
Világot akartam látni, mert a feketék szabadságra mennek, de nem utaznak.
Az első ilyet elmeséltem a tanáromnak.
„Tanárnő, idén nyáron elmegyünk nyaralni.”
A középosztálybeli tanárnő nem hitte el.
„Mi? Nyaralni mész? Ennek semmi értelme.
Ingyen kapod a menzát. Hogy lehet ez?
Segélyt kaptok. Mi folyik itt?”
És azért van a különbség,
mert gyerekkoromban nem utazgatni mentünk.
Voltak középosztálybeli barátaim. Ők utaztak.
A szüleik azt mondták: „Mo, elutazunk.
Gyere te is!”
„A fekete örökbefogadott gyereketekként? Jól vagy, tesó?”
Mert az első nyaralás a feketéknek
nem all inclusive utazás.
Nem Ayia Napa vagy Ibiza a cél.
Az első utazási élményünk az,
hogy elmegyünk oda, ahol a rokonok élnek,
a trópusokra, mielőtt meghalnak.
Ezért utazunk, igaz?
„Tudja, hova megyünk, tanárnő? A Karib-tengerre!”
Erre ő: „Úristen! Gyerekek, tegyétek le a tollat!
Tudja valaki, hol van?”
Holly, hatéves. „Afrikában.”
Mondom, szórakozol?
Erre a tanár: „Nem, Holly, nem az, hanem a másik.
Igen.”
Nagyon lelkes voltam. Hat hét nyaralás.
És meglátogathatom az ükanyámat, oké?
„Vajon milyen a háza?
Nagy ház lesz, rengeteg föld. Valószínűleg egy ültetvény.
Saját munkásaink vannak, igaz?”
Odaérünk, és egy kurva viskóban lakik.
Természetnek nyoma sincs. Semmi, tesó.
Csak egy poros kecske, hosszú csecsekkel.
Mondom: „Helló, kecske úr!”
De még a kecske is igazi bunkó jamaikai. Azt mondja: „Mi say nerrr.”
És megvan a szabály.
Anya elmondta a szabályt: „Nem kérdezel, nem szólsz, nem csinálsz semmit!”
Ott ülök az üknagymamámmal.
Kérdeznék valamit.
Mert a gyerekek ezt csinálják. Kérdeznek.
Iskolai szünet van. A gyereketek kérdez. „Anya, mi van az űrben?”
„Kussolj be!” Ez a válasz?
De a gyerekek ezt csinálják. Kíváncsiak.
Azt mondtam, kérdezni fogok. „Dédi, hány éves vagy?”
Mert nem tudtuk. Nincsenek papírjai!
Nem tudtuk, hogy 85 vagy 85 000 éves.
Nem tudjuk, hány éves. „Hány éves vagy?”
Erre szegény elromlott.
Azt mondja: „Hát én… Hát én…
Oké, én…
Amikor születtem…”
Mint egy dancehall videó intrója. „Születtem…
Amikor én…”
Szegénykém.
Mire én: „Nem, csak az évet mondd meg!”
Erre a dédi: „A születésem éve 19…
Ok, mi is… Mert te 20…
Oké, a születésem, igen, 19…
1921.”
„1921?
Kivel jártál a kurva suliba, Harriet Tubmannel? Öreg vagy!”
Őszinte leszek, ránéztem anyára, hogy húzzunk innen a picsába.
„Nincs itt semmi pénz. Húzzunk a picsába!”
Mire ő: „Nem, semmi baj. Játszhatsz az unokatesóddal.”
„Vele?
Anya, a csávó 46 éves. Nem játszhatok vele.
Ha lemegyünk a strandra, pedofilnak fogják nézni. Nem.”
Ha nyaralunk, nem csinálunk semmit.
A barátaim csinálnak dolgokat.
A fekete közösségben néhány program kizárt.
A tanárok azt mondták: „Próbáld ki a szörfözést!”
Szörfözés?
A feketék maximum a lábfejüket dugják be a vízbe.
Bedugjuk a lábujjunkat, és…
„Ja, akkor részemről letudva.
Nem, van ebben valami, ami nem oké, tesó.”
Nem, szeretek utazni, de a reptereket nem.
Tudjátok, milyenek. Szörnyűek.
Főleg a biztonsági ellenőrzés.
Az Egyesült Királyságban furcsa passzív-agresszív udvariassággal tolják.
„Elnézést, uram, odaállna a pontra, kérem? Köszönöm.”
Az ember azon tűnődik, ez most gúnyolódik?
„Kinek ugatsz?”
És mi, britek, betartjuk a szabályokat. Odaállunk. „Oké.”
De viszonozni kell. Muszáj, hogy miénk legyen az utolsó szó.
„Bocsánat, nem láttam az álljon ide jelet.
Az én hibám.”
De ő is viszonozza.
„Ha legközelebb jön a reptérre, ott lesz a jelzés.
Én köszönöm önnek.”
Oda és vissza,
ezzel a fura brit passzív-agresszív udvariassággal.
Mert mind tudjuk, hogy a brit szabály az, hogy ne kelts feltűnést.
Senki sem akar feltűnést kelteni. Mert mindenki lát ilyesmit.
Látom a boltban. Látom, ahogy Lurpakot lopnak.
Mondom is: „Vajat lopnak,
már itt tartunk? Igen?”
Szerintem szenzációs, mert bámulunk, amíg észre nem vesznek.
„Mit bámulsz, baszod?”
„Semmit. Nem bámulok semmit.”
Vicces, valaki biztos azt mondja: „Az a vaj drága. Nyúljuk csak le!
Nem szerepel mindenki az ITV-n, tesó. Miről beszélsz?”
Van, aki olcsó margarint ken a pirítósra! Undorító!
Egy részem itt akarta hagyni az országot. Így van. Az USA-ba akartam költözni.
Komolyan mondom.
Van, aki most azt mondja: „Tesó, itt hagysz minket?”
Viszont ez alatt Hollywoodot értem.
Mert ott van Amerika, és Hollywood.
Két különböző hely.
Mert nyilván az iparág, amelyben dolgozom, a stand-up,
a filmipar, a tévé,
ez az, ami vonz.
És piedesztálra is emelnek.
Nálunk nincs ilyen. Senkivel sem kivételezünk.
Mondjuk egy szappanoperasztár. Itt lehetne Ian Beale.
Simán Ian Beale-nek szólítanánk.
Nem igaz?
Még oda is mennénk hozzá: „Hé! Ismerlek! Ian Beale vagy!”
Szerencsétlen meg még válaszolna is. „Ja, igen, az vagyok.”
A britek rögtön az ugratással kezdik.
„Ian, emlékszel erre? Ian!”
„Nem maradt semmim!”
Ez…
Britként ezzel indítunk.
Amerika más.
Amikor ott voltam, nem is értették az ugratást.
Az ottani reptéri biztonságiak nem szórakoznak.
A szervezetnek az a neve, hogy TSA.
Egy fickó fel-alá járkált a sor mellett: „Rendben, ajánlom, hogy figyeljenek!
A folyadékokat vegyék ki a táskából!
Övet le! Cipőt le!”
Odament egy 80 éves idős hölgyhöz. Nem értette.
„Feltartja a sort, asszonyom!”
Gondoltam, engem nem ijeszt meg.
Ez volt az első. Dél-Londont képviselem. Mit akar ez?
Gondoltam…
Gondoltam, lefegyverzem a brit bájjal.
Mondom: „Elnézést, uram!”
A szuper brit akcentussal jöttem.
„Elnézést, uram, kérdezhetek valamit? Levegyem a karkötőt?
Nem akarom, hogy beriasszon a fémkereső.”
A fickó rám nézette, és…
„Övet le, cipőt le, iPadet a tálcára!”
„Nem, azt kérdezem, levegyem-e a karkötőt,
hogy ne riasszon be a gép?”
Itt akadt ki végleg.
„Ember!
Nem mondom el még egyszer, kibaszott Harry Potter seggfejek!”
Életemben nem bántak ilyen tiszteletlenül velem.
Középosztálybeli fehér nő lett belőlem a Waitrose-ban. Nem tudom, megvan-e.
Olyan szót használtam, amit egy fekete soha. „Micsoda? Ez…
Ez abszurdum!”
Figyeljetek, a feketék nem használnak ilyen szavakat.
A feketék a teremben…
„Mit mondott? Kit szúrtak meg? Mi az, tesó?
Hé, Leon, írd már le, tesó!”
Nem használjuk. Senki sem látott a Nagykutyában olyan részt,
amiben Dushane azt mondta, itt a drog, Sully meg: „Ez abszurdum. Túl sok eladni.”
De igen, az USA-ba akartam költözni.
Különleges a bánásmód.
Olyan, amihez szokva sem vagyok.
A fekete brit színészek csodásan teljesítenek.
Daniel Kaluuya, haver, fantasztikusan nyomja, Oscar-díjas.
Damson Idris, Cynthia Erivo, a lista hosszan folytatódik.
Ha fekete brit vagy, és Hollywoodba mész,
furán különleges bánásmód vár.
Mondok egy példát.
Figyeljetek az időpontokra, oké?
Szerdán repültem oda egy sorozat forgatására.
Szerda reggel.
Ottani idő szerint szerda délután szálltunk le.
Addigra hat nem fogadott hívásom volt.
Visszahívom, amerikai szám. Pánikba esett hang.
„Úristen, Mo Gilligan!
Holnap reggel hatra ki kell vinnünk a forgatásra. Rendben?”
Mondtam, hogy persze.
Csütörtök reggel ott vagyok, és az ügyvezető… Ezt hallgassátok!
A médiacég vezérigazgatója jött ki a forgatásra.
Mindenki pánikolt.
Anya mindig azt mondta: „Légy önmagad!
Azt add másoknak, amit vissza szeretnél kapni!”
Egyenesen odajött. Nem tudom, megfélemlítés volt-e.
„Istenem! Hűha! Mo Gilligan, hűha, nagy rajongód vagyok.”
Mire én: „Tényleg? Örülök, haver.”
Tudjátok?
Folytatta: „Istenem, nagyon örülünk, hogy itt vagy.
Hadd kérdezzem meg, Mo Gilligan, hogy érzed magad?”
„Figyelj, nyilván messzire jöttem el.
A repülés hosszú volt, de semmi gond.
Hiányzik a brigád, de ez van.”
Erre a fickó: „Úristen!
Olivia, gyere ide!” Ő az asszisztense.
„Olivia, gyere ide! Ezt hallgasd!
Hiányzik neki a francia madame.”
Mondom nem, a brigád, a haverjaim, világos?
„Nem olyan a jó ugratás a WhatsAppon az időeltolódás miatt. Ez minden.”
Teljesen bepánikolt. „Istenem!
Olivia, miért nem tudtunk a… Mi is hiányzik?”
„Csak az ugratás.” „Le kell szerveznünk az ugrálást.
Nem tudtam róla, Mo Gilligan. Azt csináljuk, hogy…
Egy ötlet. Nem nagy gesztus,
de mi lenne, ha idehoznánk az öt legközelebbi barátodat holnap este,
hogy elhozzák az ugratást. Ez megfelel? Így jó lesz?”
Emberek, szerintem nem tudta, hogy lakótelepen nőttem fel.
Odarepítik a barátaimat 24 órán belül?
Majdnem azt mondtam: „Felejtsd el őket!
Add ide a zsét! Szerinted érdekel…
Szerinted érdekel az érzelmi támogatás?”
De nem mondhatsz ilyet. Nem profi.
Ezért odarepítették őket, 24 óra múlva kimentem értük.
Azt sem tudták, mi van.
Azt mondják: „Tesa, haver, mi ez?”
Az egyikük el sem hitte. „LA, testvérem?
Úgy néz ki, mint a Grand Theft Auto, spanom.”
Azt mondtam, meg kell köszönnünk.
Ez a minimum.
Elmentünk az irodájába.
„Ők itt a srácok. Meg akarjuk köszönni.”
A fickó el sem hitte.
„Úristen! Istenem, Mo Gilligan!
Ők itt a madame-brigád. Hűha!
Istenem!
Tisztára olyan, mint a Nagykutya. Mo, figyelj…
Mo, mi a terv?
Hogy jöttök ki a brigáddal holnap a forgatásra?”
Mondtam, hogy nem tudom. „Már eleget tettél.
Majd hívunk Ubert. Ne aggódj!”
Erre a srác: „Ubert? Pfuj!
Ne!” Erre én: „Mi a baj?”
„Figyelj, Mo Gilligan, Hollywoodban vagy.
Úgy kell gondolkodnod és viselkedned.
Mire én: „Ez meg mit jelent?” „Figyelj, kerítünk nektek egy sofőrt.
Bárhova akartok menni, saját magánsofőrötök lesz.”
Mondom: „Biztos? Komolyan?”
Mire ő: „Figyelj, a summerhouse-i srácoknak bármit, oké?”
„Rendben. Oké.
Rendben. Oké. Jól van.”
Így aztán kaptunk egy sofőrt. Életemben nem volt sofőröm,
de a sofőrünket DJ-nek hívták, oké?
Megérkezik. Nyakkendő, öltöny, fényes cipő, élesre vasalt nadrág.
Nem is volt sokkal idősebb nálam, csak 2-3 évvel.
Kezdésként kinyitotta nekem az ajtót: „Mi újság, főnök?
Mivel kezdjük, főnök? A nevezetességekkel?
Legyen egy kávé?
Edzőterem, főnök? Mivel kezdjük, főnök?”
Mondom: „Várj, tesó! Ne nevezz főnöknek, oké?
Felszabadítalak. Nem tudom, mi volt…
mielőtt ideérkeztem, oké?
De most már a brigád tagja vagy.”
Aztán folytattam: „DJ, hová mehetnénk?
A srácok hétköznapi emberek.
Hova mehetnénk bulizni?”
Azt mondja: „Ne aggódj, haver! Ismerek valakit.”
Elkezd telefonálni, ezt hallom…
„Igen.
Igen.
Igen, brit srácok. Igen.
Igen.
Nem, nem Gordon Ramsay. Nem.
Inkább…
Olyan Idris Elba-s faszik, igen.
Oké, legyen így.” Leteszi a telefont.
Kérdezem: „DJ, kit hívtál?”
Azt mondja: „Figyelj, ember,
megadtam a számod Hollywood legmenőbb promóterének.
Mindjárt rád ír.”
Mondom, szuper. Meg is jött az SMS.
Az első üzenete ez volt: „Mi a pálya, haver?
Kell egy név az asztalfoglaláshoz.”
El is küldtem a nevem: Mo Gilligan.
Oké?
Elküldtem… Köszönöm. Nem használok kaszkadőrt. Kösz a tapsot.
Jackie Channek nem menne.
Elküldtem a nevem, oké?
Ezt hallgassátok!
Csak tűz emojikkal válaszolt.
Megmutatom a srácoknak. „Ezt nem értem.”
Az egyik haverom azt mondja: „Szupersztár vagy.
Ismer téged, tesó.”
És akkor újra írt.
„Nem, hazudsz. Nem Mo Gilligan vagy.”
Én meg: „Hűha! Szerinted melyik Mo vagyok?
Mo Farah? Mo Salah?
Melyik Móval kevertél össze?”
Erre ő: „Nem Mo Gilligan vagy, a fekete brit humorista.”
Őszinte leszek, azt gondoltam, ilyen híres vagyok?
Megint ír: „Nem, hazudsz. Foglalás törölve.”
Én meg: „Hívj fel!” Felhúztam magam, dél-londoni módra.
„Hívj fel most, haver!”
Felhívott. Felvettem, mérgesen beleszólok: „Hé…”
Erre a fickó…
„Mo Gilligan, spanom!
Miért nem mondtad, hogy LA-ben vagy?”
„Hát…
Nem volt meg a számod, azért nem tudtalak hívni, haver.”
Azt mondja: „Figyelj, jöhetsz, amikor csak akarsz.”
Letette. A srácokkal nem értettük.
Felöltöztünk, odamentünk,
és srácok, ott volt előtte mindenki.
Rapperek.
NBA-játékosok. Még pár drogdíler is volt kint.
És mind megpróbáltak bejutni.
Azon tűnődtem, hogy jutok be ide az öt haverommal?
Megkérdeztem: „Hogy megy ez?
Leparkolsz szemben?
Hogy működik ez? Bemegyünk? Elmész enni valamit?
Visszajössz? Írjak rád?”
Erre DJ: „Figyelj, haver, egész éjjel itt fogok várni rátok.”
Én meg: „Mi? Ha életünk legnagyobb buliját toljuk,
itt fogsz várni ránk?”
Erre DJ: „Igen, egész éjjel.”
Nem fogok hazudni. Nagyon megsajnáltam.
A barátaim nem.
„Oké, csá! Nyomás, kit izgat? Menjünk!”
Azt mondtam, DJ, gyere be velünk! Ez a minimum.
DJ meg: „Biztos, főnök? Bejöhetek veletek?
Biztos, főnök? Komolyan?”
„Ne hívj főnöknek! Ez nem a Django. Gyere! A banda tagja lettél.”
Odamentünk a klubhoz. Kint voltunk. Mindenki be akart jutni.
Azt gondoltam, én, az öt londoni haverom és a sofőr,
hogy jutunk be ebbe a klubba ilyen kaliberű emberek közt?
Gondoltam, megkímélem magam a kínos helyzettől.
Ráírtam a promóterre: „Figyelj, köszönöm szépen,
hogy ilyen gyorsan asztalt szereztél,
de a srácokkal inkább iszunk valamit a sarkon. Üdv!”
Elküldtem neki.
Srácok, amit most mondok, tényleg így volt. Anyám életére!
Ott van fent.
Ha hazudok, lekiabál: „Mit kamuzol, kölyök?”
Elküldtem ezt az üzenetet, és csak azt lehetett hallani,
hogy valaki azt kiabálja…
„Hé!
Hé!
Mindenki, vissza!
Most jön be Mo Gilligan.”
Én meg életemben először…
„Haver, két Mo Gilligan van itt ma este. Mennyi az esély erre?”
Az egyik haverom oldalba bökött. Azt mondja: „Ez te vagy.”
Csiklandós vagyok, úgyhogy…
Mondom, haver, ne csináld már! Próbálok menőnek kinézni.
Elindultunk a sor felé, és fura dolog történt.
Ahogy elindultunk a sor felé,
megnyílt a tömeg, mintha én lettem volna Mózes.
Megyek, közeledek,
a srácok ott voltak mögöttem, és ment a duma: „Ez te vagy?”
Én meg, nyugi, srácok, még nem vagyunk ott, nyugi.
Közelebb érünk.
Hallom, ahogy összesúgnak a lányok a sorban.
„Hű, én ismerem.”
Én meg: „Ne hazudj! LA-ben nincs Gogglebox.
Ne csináld már!”
Aztán ott áll egy kétméteres NBA-játékos.
Nem enged át. Udvariasan szólok neki. „Bocs, nekem szóltak, átmennék…”
Úgy tett, mintha nem vett volna észre.
„Nem tudom, ki az.”
Én meg: „Bocs, haver, csak próbálok…”
„Nem tudom, ki az.”
Ránézek, a promóter integet.
Mondom, nem enged át. Erre kiabálni kezd: „Hé, te, vissza!
Mo Gilligan jön befelé.”
Úgy mentem el mellette, mintha LeBron James lettem volna.
„Épp megyek be, tesó.
Épp megyek be.”
Odaérünk a bejárathoz, leveszik az izét.
Átmegyünk.
Át sem kutattak. Oké?
Az egyik haver: „Van egy zacsi fű a seggemben.” Én meg: „Kuss, haver!”
Belépve valaki kiabálni kezd: „Hé!”
Gondoltam, most dobnak ki.
Kijött a klubvezető.
„Istenem, Mo Gilligan! Istenem!
Micsoda öröm, hogy itt vagy. Köszönöm, hogy a klubomat választottad.
Két dolog kell, mielőtt beléptek.
Egy hitelkártya és egy személyi. Nem gond?”
Mondom a srácoknak, én fizetek.
Hitelkártya, igazolvány.
Na most, Hollywoodban az a gond,
hogy az emberek haverkodni akarnak az alapján, ahonnan jöttél.
Néha értelmetlen dolgokat mondanak.
A klub tulaja azt mondta: „Istenem! Várjunk! Istenem!
Londonból jöttetek?” Mondom, igen.
Erre ő: „Úristen, ez őrület!
A feleségemmel tavaly Barcelonában jártam. Igen.
Igen.”
Az egyik haverom: „Az nincs is…” Kussolj!
„Igen, haver. Igen.”
Aztán bekísértek minket a klubba.
Elkísértek a bokszunkhoz. Voltak mások is Londonból.
Észrevettek. „Mi? Móra hasonlít, nem? Oké.”
„Ez megy?” Nem fogok hazudni, elégedett voltam.
„Ugyan már!”
Mondom, saját asztalunk van. „Gyertek!”
„Biztos?” Persze, gyertek! Odaértünk a bokszunkba,
és elég kicsi volt. Nem volt nagy. Szűk volt.
Tizenkét fekete srác próbált táncolni bent.
Összeért a könyökünk, a karunk,
de azt gondoltam, oké ez.
Ha ma este halnék meg, Hollywoodban, a barátaimmal, boldog ember lennék.
Aztán odajött a promóter. „Mo Gilligan, haver!
Mi a helyzet?” „Figyelj, köszönöm.
Hálás vagyok, hogy az utolsó percben leszervezted.
Nagyon köszönöm, haver.”
Megkérdezte, hogy tetszik.
Mondom, nagyon jó. „Figyelj, kicsit szűkös, de ez van.”
„Mi van?”
Mondom, kicsit szűkös, de ez van.
„Mi? Nem. Bassza meg! Neked csak a legjobbat. Gyertek!”
Elindul, eltolja az útból az embereket.
Egy haver azt kérdezi: „Kinek hisz ez?”
Mondom, nem tudom. „Muhammad Alinak? Passz, mi folyik itt.” Igaz?
Odaértünk a másik bokszhoz, és az volt a VVVIP-rész.
Megkaptuk azt a részt. Ezért mondom, hogy Hollywood őrült egy hely.
Mert egy srác ült benne, de vagy nyolc nővel volt.
A promóter odament hozzá.
„Helló, haver! Sajnálom, de menned kell.”
A csávó nyilván kiakadt.
„Hogy érted, hogy mennem kell? Ki a fasz vagy te?”
Mintha minden szava az egómnak szánt golyó lett volna.
„Ki a fasz vagy te?”
Ránéztem, ő is rám, mondom…
„A The Masked Singer UK megvan? Nincs?
Nincs?”
Aztán a promóter azt mondta, Liberty a legjobb pincérlánya.
„Ő gondoskodik rólatok.”
Szóval, odajött Liberty, oké?
Volt vagy 180 centi. Úgy nézett ki, mint egy Victoria's Secret modell.
Fűző volt rajta, combig érő csizma és tangabugyi.
Megvan, amit mondtam?
Fűző, combig érő csizma és tangabugyi.
A klubban! Oké?
Ez azt jelenti, ha feltette a lábát,
már vigyorogtak is rád az ajkai.
Szerintem nincs meg, miről beszélek.
Ez nem olyan, mint amikor régen buliztatok.
Jön a pincér csaj…
„Helló! Jöhet pár feles? Jägerbomba? Nem? Szóljatok, ha mégis kértek!”
A nő egy listával jött oda hozzám.
Azt mondja: „Helló, Istenem! Mi újság, Mo Gilly?”
Én meg: „Ez meg ki, tesa?”
„Biztos szomjasak vagytok. Hozunk valami frissítőt! Istenem!”
Kinyitom a menüt, és bekapcsol a képernyő. Digitális.
Ott vannak az árak is. Rápillantok.
És ahogy nézem az itallapot,
az itallap visszanéz rám, oké?
Nem fogom azt mondani itt, 15 000 ember előtt,
hogy nem megy viszonylag jól a szekér,
de esküszöm, az italok árát látva
felmerült bennem pár kérdés.
„Ezek itt a piamárkák részvényárai?
Mert komolyan, mik ezek a számok?”
Ránéztem a haverokra, senki sem nézett rám.
Mind átment építészbe. „Az ott egy csillár, haver?”
„Két csillár van fent. Hogy rakták fel őket? Hogyan?”
Ránézek az egyikükre. Mindenkinek van spúr haverja.
Mondom, nézd, mennyi az ára!
Visszanéz, és azt mondja: „Haver!
Tudod, hány üveg ennyi a Costcóban?”
„Mi van?”
Liberty azt mondta: „Úgy sajnálom, Mo Gilly, sietnünk kell.”
Gondoltam, nem kell lenyűgöznöm senkit, senki sem ismer Hollywoodban.
Mondom, oké. A lista legolcsóbb csomagját kértem.
Liberty: „Elmondom, hogy működik, Mo Gilly.
Ez a belépő szintű csomagunk,
szóval nincs hozzá műsor, tűzijáték, semmi. Nem gond?”
„Semmi baj, ne aggódj!” Elment,
és két perc múlva visszajött egy vödörrel, oké?
Egy vödör, két üveg pezsgő, egy üveg vodka és egy üveg konyak.
Gondoltam, ez így pont jó lesz.
De a haverok már hollywoodi stílusban nyomták.
Az egyik fogott egy pezsgőt, és osztotta vele az áldást a csajoknak.
„Igen, gyere, töltök. Igen. Nem, nyugodtan. Igen.
Nem, hozd a barátnődet is! Igen.
Semmi gond.”
Esküszöm, hogy nem vagyok zsugori,
de minden pohárnál azt számoltam,
hogy haver, az a pohár legalább 95 dollár.
Megigyuk a másik felét? Bassza meg! Visszaöntöm.
Visszaöntöm.
De aztán azt gondoltam: „Tudod, mit? Élvezd ki!”
Ilyesmi nem történik naponta, a haverokkal meg végkép nem.
Így aztán elkezdtem élvezni.
Aztán az NBA-játékosok cuccát is kivitték,
és hű, micsoda látvány volt!
Volt ott tűzijáték, minden.
Még tábla is volt. Sosem láttam ilyet klubban.
A pincér csaj vitte, de közben minket nézett.
Ezt csinálta… A táblájukkal, oké?
Kíváncsi voltam, mi van ráírva. A táncparketten mindenki…
Ránéztem, hogy mi van odaírva.
Azt írták rá: „Itt vannak az NBA-s srácok.”
És mi volt alatta?
„Csóró londoni srácok, lehet felzárkózni.”
Gondoltam, ezek nem lehetünk mi.
Nem mi vagyunk a csóró londoni srácok, oké?
És ekkor a DJ beleszólt a mikrofonba: „Ember!
Kihívták Londont.
Vagyis Mo Gilligan haveromat hívták ki!”
Az egész klub odafordult, és rám nézett.
„Szerepeltem a Sütimester celebverziójában,
hogy mered?”
Azt mondtam: „Nem, ennyi volt, rendelek még piát.”
Mire a többiek: „Ne csináld, ezt akarják!
Palackháború. Költs többet! Ezt akarják.
Feketék a feketék ellen. Ezt akarják.”
Mondom, pillanat!
„Hol volt ez,
mikor a csillárt nézegettétek, és a Costcóval jöttetek?
Felejtsétek el, mindjárt…”
Megnéztem az itallapot,
hogy mi fér bele, mi nem fér bele,
mit kell átutalni a Monzótól a HSBC üzleti számlájára,
hol mehetek mínuszba… Mert ezt csináljuk!
Ha tudjuk, hogy túlszaladunk, a kérdés: „Mit adhatok el holnap?
Mennyiért megy el a PS5, amikor visszamegyek?”
Ez csináljuk, ha tudjuk, hogy túlköltekezünk.
Nézem, próbálom kitalálni, mi fér bele,
erre megint megszólal a DJ.
Azt mondja: „Haver…
Kihívták Londont.
Mit mondana erre Skepta?”
„Skepta?
Mi a fasz köze van ehhez Skeptának?
Nőtt a stressz, azt gondoltam, holnap reggel a Link Up TV-n leszek.
Nézem az itallapot, és egy dolgot látok.
A neve Gyémánt Fekete Csomag.
Azt mondtam, ezt kérem. Ez jó.
Ár sem volt mellette, csak az, hogy IE.
Nem tudom, mi az. Diszlexiás vagyok.
Szerintem Instant Elszegényedést jelent. Azt kértük ki, oké?
Liberty távozik.
Eltelik tíz perc. Se üvegek, se pia, se tűzijáték.
Azt gondoltam, na, ezek jól átvertek.
Aztán teljesen váratlanul
a DJ leállította a zenét a klubban.
Aztán lekapcsolta az összes lámpát.
Minden lámpa lekapcsolt.
Nem a semmiért van két önálló estem a Netflixen.
És beleszól a mikrofonba. Azt mondja: „Haver!
Kihívták Londont.
Kihívták Mo Gilligant.
Mo Gilligant, Mo Gilligant, Mo Gilligant…
De nem tudtam, nem tudtam…”
Nem volt visszhanggépe, ezt a szájával csinálta.
„Nem tudtam, nem tudtam…
hogy így vág vissza!
Vissza, vissza…”
Én meg: „Most meg mi a fasz van, tesa?”
Ránézek Libertyre. A konyhánál áll.
Odanézek, és megkérdezem: „Mi folyik itt?”
Azt válaszolta: „Egy másodperc, már készül.” Oké?
Ráadásul köpeny és maszk volt rajta.
Mondom, milyen összeesküvés-hívő, P. Diddy-s baromság
következik most itt, Hollywoodban?
És mielőtt belegondolnék,
a zene újraindul a klubban.
Liberty elindul.
Nem mosolyog, a szeme tágra nyitva,
és fura járással indul el egyedül.
Így ment, emberek. Ez Liberty…
Liberty mögött még két táncos tűnt fel,
és ők is ezt a fura táncot járták, köpenyben.
Ezt csinálták…
És van tovább is!
Liberty mögött megjelent négy szamoai testőr.
Van náluk valami,
de nem látjuk, mi az.
Viszont ugyanazzal a fura tánccal közelednek.
Így jönnek…
Mondom, milyen kecskét fognak feláldozni ebben a kurva klubban?
Aztán a szamoai testőrök megszólaltak: „Hé, hé, hé…”
És felemeltek valamit. Nem láttuk, mit.
Tudjátok, mi volt?
Egy koporsó, amiben 25 üveg pezsgő volt!
És elindultak a bokszunk felé, így…
A haverjaim meg nyilván bekattantak.
„Mi van? Hé!
Mo! Ez a miénk?
A miénk?
Anyám életére, bismillah, ez te voltál?
Mo, figyelj, ha ez nem a miénk,
anyám életére, komolyan, átrendezem az arcod.
Mo, mondd meg, ez te voltál?”
Bevallom, begyűjtöttem az elismerést. „Néha meg kell tenni, amit muszáj.”
Nem szégyellem bevallani, de ennél a pontnál kezdtem túltolni.
Elkezdték egyesével kirakni a pezsgőket.
Úgy éreztem, drogdíler vagyok.
Elöntött a lelkesedés.
Ezt csináltam…
Odamentem az NBA-játékosokhoz. Egyenesen odamentem.
Mondom: „Na?
Na?
Mi így toljuk, tesók!”
Srácok, életemben először nagyon durván túltoltam.
Nem értitek. Sosem csináltam ilyen. Azt sem tudtam, ki vagyok.
Az egyik játékos azt mondta: „Tudnom kell. Hogy hívnak?”
Mondom, ne érdekeljen a kurva nevem!
Erre ő: „Nem, brit srác. Sosem láttam ilyet.
Mi a neved?”
Mondom, ne érdekeljen a kurva nevem!
„Nem, ki vagy, brit srác?” Én meg: „Hogy én?”
„Te.” „Én?”
Azt mondtam: „Én…
Dushane vagyok, tesó!
Drogdílerek vagyunk, baszod!”
Mire a barátaim: „Na várj, fék! Dehogy vagyunk, tesó.
IT-s vagyok, utolsó figyelmeztetésen. Mit csinálsz?”
Srácok, életemben először teljesen túltoltam.
Ne értsetek félre! Részeg voltam már, de ilyen még nem volt.
Úgy osztogattam a pezsgőt, mint Oprah.
„Tessék, egy üveg neked. Neked is. Mindenki kap.”
Túltoltam.
Még DJ-nek, a sofőrnek is adtam egyet.
Mondom, tessék, egy üveg pezsgő.
„Nem, haver. Nem iszom pezsgőt.”
Én meg: „Mi van a hűséggel? Élj, haver!” Ő meg: „Nem, haver, nem iszom.”
„Akkor mit kérsz? Mit iszol?” „Csakis tequilát.”
Erre én: „Liberty, gyere ide!
Figyelj, ő itt DJ, a legjobb sofőr.
Hozz neki egy üveg tequilát!”
Kihozza, ilyen nagy, vázaszerű üveg.
Odaadtam neki. Ezt hallgassátok!
DJ elkezdett sírni a klubban. Oké?
Miközben ment ez az egész. „Nem, haver… Nem.
Egy ügyfelem sem bánt még így velem soha.”
Én meg: „DJ, a brigád tagja vagy.
Családtag.”
Erre ő: „Biztos?” „Igen, tesó, családtag vagy.
Liberty, én is kérek egy üveggel!” Nálam is lett egy.
DJ megszólalt: „Mondj valami gengsztereset a gettótokból!”
Nem olyan környékről származom.
Nem gengszteres dolgokat mondtam, de ő persze nem tudta.
Autoglass cserél
Autoglass javít
DJ imádta. „Cseréld ki az üveget! Igen.
Mert belelőttek.” „Ja, valahogy úgy, tesó.”
„Igazából csak kőfelverődés, de ha így szereted…”
Teljesen túltoltam.
Azt gondoltam, hozzá tudnék szokni a hollywoodi életstílushoz.
Lógni a haverokkal, itt lenni ezekkel az emberekkel, pezsgőzni.
Aztán az egyik NBA-játékos azt mondta: „Koccintanunk kell Dushane haveromra.”
Erre az egész klub…
„Dushane!”
Én meg: „Istenem!” Hadd mondjak valamit!
Életem egyik legjobb pillanata volt.
Felejtsük el a stand-upot, a BAFTA-díjakat!
Az a pillanat volt az, amikor… „Hűha, ez…”
Felejtsük el a születésemet! Alig voltam ott.
Életem egyik legjobb pillanata. Feles egyszerre.
Életem egyik legjobb pillanata.
„Liberty, itt egy feles, aztán hozd a számlát!”
Utolsó feles. Spúr vagyok, kifizettem, nem hagyom ott…
„Vágj zsebre egy üveg pezsgőt! Vidd haza!”
Életem egyik csúcspontja. Aztán megjött Liberty.
„Köszönöm a számlát.
Te menj vele, és…”
Voltatok olyan részegek, hogy próbáltátok kijózanodni a gondolkodáshoz?
Volt már ilyen? A homlokotokat dörzsöltétek, hogy…
Kezd derengeni, mi a helyzet.
Hogy végig ki van gombolva az ingem.
Szerintem nincs meg. Mind ki volt gombolva.
Még a köldököm is kilógott.
És a köldököm azt mondta: „Haver, ma este aztán nagyot mentetek, mi?”
Nézem a számlát.
„Bocs, Liberty…
Oké…”
Erre ő: „Istenem, Mo Gilly! Mi a baj? Mi az?”
Én meg: „Oké, bocs,
próbálom értelmezni, tudod, az áfa, a felszolgálási díj, a borravaló…
Megmondanád, mennyi az üveg?”
Erre Liberty: „Nézzük, áfa, a felszolgálási díj, a borravaló…
Oké, az az üveg, a Casa Azul, egy üveg…
Igen, stimmel. Csak 5000 dollár.”
Ebben még nem volt benne az én palackom, az első és a második csomag.
Jól megnéztem magamnak Libertyt. Mondom: „Igen.
Már értem, miért hívnak Libertynek.”
Gondoltam, oké,
nézem, ő meg megkérdezte: „Mi a baj?”
„Hát, ez…” „Mi az, Mo Gilly?”
Azt mondtam: „Ez…” Mire ő: „Csak őszintén!” Én meg: „Ez…
Ez abszurdum. Egy elbézett nagy abszurdum.”
Srácok, életem egyik legjobb estéjéből
átment életem egyik legrosszabb estéjébe.
Ne értsetek félre, ki tudtam fizetni, de közben azt gondoltam…
„Így fog lejtőre kerülni az életem?
Hollywood, a legjobb sorozatok,
saját műsor, BAFTA, és mire észreveszem,
jön a Nem tudsz fizetni? Akkor visszük!
Nem műsorvezetőként, hanem szereplőként.
Azt gondoltam: „Hűha!”
Tudjátok, mit? Őszinteséget ígértem.
Tudjátok, mit gondoltam?
„Tudom, hogy szerzem vissza a pénzt. A francba!
Holnap nyomok egy OnlyFanst.” Ezt persze csak gondoltam.
Megkeresem 24 óra alatt.
Nem vesztegetem az időt.
Leszarom, csináljuk! Jöhet a segglyuk szerda! Csörögjön a kassza!
Azt gondoltam, ez a legnagyobb hülyeség,
amit valaha csináltam.
De beugrott, hogy nincs gond. Még nem fizettem.
A hitelkártyámat és a személyimet mutattam be.
Aztán rezgett a telefonom. „Mi az? Anya kérdezi, minden oké-e?”
Ránézek: sikeres tranzakció.
Lehúzták a kártyámat.
Itt kérdőjeleztem meg a bankrendszert.
„Ez valami hülye vicc?
Hogy ment át ez a csalás elleni védelmen, miközben külföldön vagyok?
Egyszeri jelszót sem küldtek, semmit.
Ha viszont a kisboltban veszek fehérítőt és kekszet,
jönnek az idegesítő kérdések, hogy én vagyok-e az? Igen? Nem?
Én vagyok, haver!”
Egész életem legrosszabb estéje volt.
Borzalmas. Amíg fel nem ébredtem másnap reggel.
Minden haver azt mondta: „Bocs, hogy felébresztettünk,
de meg akarjuk köszönni. Nagyon hálásak vagyunk.”
Mondom, nem… Mire ő: „Nem, tesó.
Szerintem nem érted, tesó.
A tegnapi életem egyik legjobb estéje volt.”
Én meg: „Gyerekeid vannak.” „Bekaphatják. Nem is szeretem őket.
Ez titok, de a legkisebb gonosz. Nem is szeretem őket.
Viszont a haverjaidként fel akartunk ébreszteni.
Értjük. Tudunk a számláról.
Azt akartuk mondani, hogy ekkorát tolni már nem fogunk.
Szóval az igazi barátaidként
fel akartunk ébreszteni megköszönni, Mo.
Hálásak vagyunk.”
Nem fogok hazudni, szívmelengető pillanat volt,
mert ezért csinálod.
A pénz jön és megy, de a barátok örökre választott család.
Igen, tényleg így van.
Nem, sose mondjatok le a haverokról!
Ők az örökre választott családotok.
Aztán megszólalt az egyik srác: „Tudok valamit, ami felvidít.
A srácokkal összedobtunk egy kis pénzt, és figyelj!
Vettünk egy kis kávét és muffint.”
Srácok, az életemre esküszöm, azt mondtam nekik: „Tudjátok, mit?
Remélem, hazafelé lezuhan a repülő. Szerintetek ennyi elég?”
Az egy másik korszak volt.
Akkoriban, olyan három és fél éve,
szingli voltam.
Nem élveztem, srácok.
Meghívtak egy esküvőre, és egyedül mentem.
Tudjátok, hogy van. Nem mutatjuk ki az érzelmeket.
Az ember látja a sok párt.
A srácokat ez nem érdekli,
mert kétféle pár van. Vannak, akik frissen jöttek össze.
Összedörgölik az orrukat.
„Igen.”
A csaj lelkes. „Egy nap mi is itt állunk majd. Én kapom el a csokrot.”
És vannak a párok, aki gyűrik már pár éve.
Csak arra gondolnak… „Ha hazamegyünk,
aludjunk egy nagyot! Csak erre vágyom. Aludni.”
Csak ez érdekel, igaz?
Szerintem a nők jobban szeretik a romantikát, mint a férfiak.
Persze nem akarok általánosítani,
de a nők szeretik a romantikát.
Mondjuk, van itt egy nő, egyedül, és sír.
Nem is tudja, hogy sír. Csak egy könnycsepp.
A pasiknak megvan ez?
Váratlanul kibuggyant. Legördül az arcán.
Észreveszi, és azt mondja: „Ma nem!
Erős vagyok.” Pozitív megerősítés.
„Erős vagyok. Menő vagyok. Kedves. Nem.
Hol van a kristályom? Hol van a kvarc? Hol van?”
De tudjátok, szerintem mi a csodás a nőkben?
Vigyáznak a többi nőre.
Ezt soha ne hagyjátok abba!
Ez csodás tulajdonságotok.
Két nő táncol a klubban, oké?
Észrevesznek egy szegény, síró nőt.
Csodásan szórakoznak, de nem tudják nem észrevenni.
Táncolnak, és… „Csajszi!
Figyu, ne feltűnően, vágod?
De látod azt a csajt? Balra, vágod? Sír, vágod?”
„Komolyan?”
„Igen. Ne feltűnően!”
„Gyorsan nem is nézek oda.
Nem nézem meg.
Istenem! A francba! Beszélek vele.”
És tényleg. Odamegy. A nők eljátsszák…
Átlátszóak vagytok. Ezt csináljátok…
„Te jó ég! Ezt nem hiszem el!
Kizárt, hogy egy ilyen királynő, mint te, sír.
Nem. Bocs, drágám, de ebben az Oh Polly ruhában nem.
Én is ilyet akartam venni.
Kizárt. Figyelj, csajszi, ne sírj!
Nem túl szerény. Nem túl figyelmes. Gyere! Ne sírj!”
Bemutatják az összes többi lánynak.
Körbeveszik, átölelik, letörlik a könnyeit.
„Ne sírj! Figyelj, ne sírj, mert gyönyörű vagy.
Mind átéltük már ezt. Chantel is átélte.
Nem igaz, Chantel?”
Chantel meg: „Mit éltem át?
Miről beszélsz?”
Néhány nő simán megtapossa a barátnőjét,
hogy érzelmileg támogasson valakit, akit nem is ismer.
„Nem megyek bele a részletekbe, nem ismered,
de a gyereke apja a sitten van fegyveres rablásért.
Nem igaz, Chantel?”
Chantel meg: „Miért beszélsz neki a magánéletemről? Mi a bajod?”
„Figyu, semmi baj. A tévében is szó volt róla.
Mind tudjuk, semmi baj. Figyelj, ne sírj!
Ne sírj, oké?
Claire, gyorsan, add a rúzsodat!”
Claire: „A Charlotte Tilburyt ne!”
„Add a kurva Charlotte Tilburyt! Ne sírj! Tudod, miért?”
És hadd mondjak valamit!
A nőknél be vannak készítve az inspirációs idézetek.
Azonnal bevethetők.
És ez a kedvencük, oké?
A biztos győztes gól az utolsó percben. Imádják.
„Figyelj, csajszi! Ne sírj! Ne!”
A szegény csaj meg… „Miért?”
„Ne sírj! Tudod, miért? Tudod?
Mert azzal a pasi nyer. Ne hagyd nyerni!”
Nézzétek a boszorkányokat! „Igen, ezt én is ellőttem már.
Ne hagyd nyerni! Mindig a pasi nyer. Ne hagyd!”
Összejött a női kupaktanács, igaz?
A férfiak nem csinálnak ilyeneket. Nincs érzelmi támogatás.
A férfiak a saját dolgukkal törődnek.
Ebben vagyunk profik, igaz?
Simán lehetne egy fickó most kint a mosdóban,
aki kisírja a szemét szerelmi bánatában.
Mármint tényleg sír.
„Nem hiszem el, hogy ezt csinálta velem.
Miért?
Miért?”
Figyu, a klotyóban minden férfi a saját dolgával törődne.
A szaros kezünket mossuk.
Próbáljuk kitalálni, mi történt. Minden férfi…
„Szerencsétlen.
Kurva élet…”
A többieknek is elmondjuk, igaz?
Szeretünk pletykálni,
de ezt nem adhatjuk elő komolyan. „Haver, figyelj csak!
Van egy srác a klotyóban…
Nem kellene nevetnem. Ez komoly.”
„Miért, mi van? Mondd már!”
„Van egy…
Van egy srác a vécében, és sír. Esküszöm.”
Van, aki együttérző. „Tényleg, tesó?
Ez őrület. Szegény fickó. Biztos nehéz neki.”
De mindig van valaki, aki… „Igen?
Hadd nézzem!”
„Picsog, mint egy picsa!”
„Várj, mit csinálsz?
Jerome, mit csinálsz?”
Mindig is rendszerezettnek tartottam a nőket.
Mindig megvan az autó. A jó állás.
A ház. Már csak te hiányzol, a Mr. Igazi.
Hadd mondjak valamit! A harmincas, negyvenes, ötvenes nők
már nem szórakoznak.
Tudják, mit keresnek. Megvan a lista és a feltételek.
Megvannak a kizáró okok. Ott a csillagjegy.
„Ja, Oroszlán, nem, az exem is az volt. Ejtve.”
Ennyi volt. Csak a születési hónapod miatt.
„Nem, kizáró ok. Bocs. Nem. Ejtve.”
Igaz?
Aztán van egy másik lista is, és a nők napi szinten bővítik.
Tudjátok, mi az? A pfujok listája.
Nem tudom, megvan-e, mi a pfuj,
de alapvetően valami, srácok, amiről nem is tudjuk, hogy elkövetjük,
de kikapcsolja a puncit. Egyszerűen…
Ennyi, punci kikapcs. Nem lehet újraindítani, nincs…
Ennyi. Mára zárva. Ennyi volt.
Oké? Hadd mondjak valamit, srácok! Bármi lehet pfuj, amit csináltok.
Ezt kevesen tudják. Próbáljátok ki! Kérdezzetek rá a randin!
Összevissza dolgokat fognak mondani, és részletes listáik vannak.
„Mondjuk megismersz egy pasit.”
„És? Mondd el!”
„És mondjuk elmész vele pingpongozni, oké?”
Oké, de hol van itt a pfuj?
A férfiak imádnak pingpongozni.
Ifjúsági klubokban nőttem fel, ott szerettem meg.
Erre a csaj: „Nem, az a gond, ami játék közben van.”
Hol van ebben a pfuj?
Egy lány elmesélte: „Elmondom, mi a pfuj. A pasi fut a labda után. Egyszerűen…”
Várjunk…
Megvan.
Hölgyeim, megkérdezhetem, ez pfuj?
Igen!
Gonoszok, eddig nem is tudtátok. Már az. „Írjuk csak fel!
Futni a pingponglabda után.”
Kiderül, az is pfuj, amire sosem gondoltál.
Elérik, hogy átértékeld az életed.
„Emlékszel, amikor Mo fellépésére indultunk?”
„Mit csináltál, amikor átöltöztél?” „Passz.
Kijöttem a zuhany alól, és felöltöztem.”
„Nem, nem csak ennyi volt. Mit vettél fel először?”
„Kijöttem a fürdőből…”
„Tudod, mit csináltál?” „Mit?”
„Felvetted a pólódat, de a boxered előtt, igaz?”
Úgy tűnik, ezt hívják Micimackózásnak.
Csajok, ez pfuj? Ha a pasi a bokszer előtt veszi fel a pólót?
Nézzétek, mennyi csaj jelentkezik!
Minden pasinak kilógott a feneke.
A kis fütyi meg…
Nem, a pfuj dolgok azért vannak, mert mélyen
az apró dolgokat keresik, amiért szerethetnek.
Van egy elméletem a szerelemről.
Három betűben foglaltam össze. Hallgassátok meg, oké?
Az első betű az SZ, a szerelem.
A második az M, a meghallgatás.
Ha együtt vagy valakivel, hallgasd meg!
Biztos ismerős, srácok. A kedvenc csapatotok kikapott.
Az egész hétvégéteknek annyi. „Haver, ez rossz vicc.
Hogy veszthettük el?”
A nőknél ez nincs. Nincs olyan, hogy „vesztettük”.
„Mi?
Mióta játszol te is a csapatban?”
Te meg: „Kicsim, ne most!”
„Semmi baj. Nem számít.
Ez csak egy játék.”
„Ez nem egy kurva játék, Sharon, ez az életem!
Nincs semmim!”
„Semmi baj, itt vagyok neked én.”
„Kurvára nem te kellesz!
Nem tudsz csatárt játszani, vagy igen?”
És a harmadik betű a legfontosabb, a H, a hűség.
Légy hűséges ahhoz, akivel vagy!
Sok párt látok itt. Legyetek hűségesek!
És ne értsetek félre, van a régimódi hűség,
„amíg a halál el nem választ”,
de ott van a kapcsolaton belüli hűség.
Amit megtesztek, és amit mások nem értenek.
És ezek apróságok. Például a kedvenc sorozatotok megnézése.
Elindítod a Netflixet. „Mit nézzünk?”
Meglátsz valamit… Stranger Things, Kamaszok, Nagykutya, valamit.
A csajod is meglát valamit. „Kicsim, mindenki erről beszél.
Meg kell néznünk, jó?” Ez a hűség pillanata. Az elköteleződésé.
„Jó, megnézzük. Nem most, de megnézzük.”
Itt kezdődik a hűség, rendben?
Ezt azt jelenti, hogy nem nézitek meg máshol, srácok, és ti sem, csajok.
Ez a közös megállapodáson alapuló hűség, oké?
Na most, a legtöbb férfi szeret védelmező lenni.
A védelmező gondoskodik a másikról,
és aki gondoskodik, az irányítani akar.
Mit szeretünk, srácok? A távirányítót. Szeretünk beletekerni és megállítani.
A távirányítót akarjuk.
A hölgyek mást akarnak. Biztonságban érzik magukat mellettünk.
Lazíthatnak. Mivel akarnak lazítani?
Egy pohár borral, igaz?
Így aztán… „Várj, mielőtt elindítod, iszom egy pohárkával.
Gyorsan, csak egy kicsit, oké?
Épp csak egy pohárkával.”
Kiválasztjátok, amit nézni fogtok,
bekuckóztok, és ekkor indítod el.
Bumm, indul, igaz?
Megy, nézitek a műsort.
Eltelik tíz perc, és mintha nagy lenne a csend, nem, srácok?
Eltelik 15 perc.
Csipkerózsika
szépen elaludt, igaz?
Nem azért, mert korán ment dolgozni, nem a hosszú nap vagy az edzés miatt.
Tudjátok, mi az oka?
Az, hogy öt perc alatt húzott le egy söröskorsónyi bort.
Kiütötte magát.
És most a műsort, amit együtt akartatok megnézni,
egyedül nézed,
és itt jön képbe a hűség.
Azt mondod, együtt akartuk nézni. Egyedül maradtunk, de belenézünk, igaz?
„Megnézek egyet. Kíváncsiságból. Csak egy részt.”
Elkezdjük nézni, igaz? Eltelik 30 perc.
Nagyon jól érezzük magunkat, igaz?
Tudjátok, miért élvezzük, csajok?
Mert senki sem nyaggat azzal,
hogy mi történik éppen.
„Ő ki? Miért ölte meg? Visszatekered? Az Antonio Banderas?
Mit keres itt? Ráguglizok. Megállítod? Ki ez a fickó?”
„Kicsim, életemben nem láttam még ezt a sorozatot.”
„Oké, csak kérdeztem. Miért vagy ilyen bunkó?
Bunkó vagy.
Istenem!”
Nincs semmi ilyesmi,
szóval nézed tovább.
Csakhogy a Netflix ekkor próbára teszi a hűséged.
Mert a Netflix azt mondja: „Haver!
Figyelj, oké?
Mindjárt jön a stáblista.
Viszont figyelj, már jön is a következő rész.
Öt, négy, három, kettő…
Hogy döntesz?”
„A franc a picsába, második rész!”
Második rész!
Tudjuk, hogy nem szabadna megnézni a második részt.
Ez szentségtörés a kapcsolaton belül.
Nem szabadna, mégis belemerülünk a második részbe.
Csakhogy mi történik? Felébred Csipkerózsika.
Viszont a nők nem csak úgy felébrednek. Mintha szellem súgna nekik álmukban.
„Valami rosszat csinál.”
És a csajod felébred…
Leállítja. Megnézi a mobilt. Mindig ugyanannyi az idő.
„11:11!
Az angyalok szóltak. Hol van a kristályom?
Várj, a második rész?
A második résznél tartasz?
Istenem! Nem hiszem el, hogy ezt csináltad.”
A nők ilyenkor túloznak. „Ezt nem hiszem el.
Alig öt percre aludtam el.”
A szeretet a legjobb.
A társunk, a család iránt érzett szeretet.
Ezért csinálom ezt az egészet, a családért,
és olyan szerencsés vagyok, hogy már másra is jut időm.
Nemrég valóra vált az egyik álmom.
Megkeresett a világ egyik legnagyobb kiadója. „Mo, imádjuk az estjeidet.
Nagyon szeretnénk, ha írnál egy gyerekkönyvet.
Kapsz 12 hónapot, egy kis előleget,
és azt írhatsz, amit csak akarsz.”
Aztán, srácok… Megígértem, hogy ma végig őszinte leszek.
Aztán eltelt 12 hónap.
Kapok egy e-mailt reggel tízkor.
„Mo, remélem, jól vagy. Be tudnál ugrani a Zoomba?
A könyvet beszéljük át.”
Én meg: „Mi?” Teljesen elfelejtettem a könyvet.
Lerohantam,
a konyhában beléptem a Zoomba, hálóköntösben és pizsamában.
Harminc ember volt a Zoom-hívásban.
A kiadó teljes stábja.
Azt mondták: „Szia, Mo, hogy vagy? Rég beszéltünk.
Szóval, hogy haladsz a könyvvel?”
Én meg: „Jó ég, teljesen elfelejtettem.”
Azt gondoltam, nem vesztegethetem az idejüket.
„Srácok, köszönöm szépen a lehetőséget,
de ez sajnos nem nekem való.”
Erre megkérdezték, miért? Mi történt?
Elmondtam, hogy nincs egy ötletem sem.
Erre azt mondták: „Nem, Mo, ezt hallgasd meg!
Van egy ötletünk. Imádjuk a mondókáidat.
A rasztafári mondókákat.
Mit szólnál ehhez? Feldolgozhatnál meséket.
Igen. A Piroska és a farkast.
Az Aranyfürtöcskét. A mézeskalács emberkét.
Akár még Az égig érő paszulyt is. Egyik sem jogvédett.
Mit szólsz hozzá? Viszont…
Viszont jamaikai reggae-s csavarral.”
Én meg: „Mi a Turtle Bay folyik itt?”
A nő a Zoomon azt mondja, mi lenne, ha adnék egy kis ízelítőt?
„Tony, a szellemírónk, segítene a munkában.”
Volt ott egy fekete srác, Tony. „Bevonhatjuk.
Mit szólnál ehhez? Onnan jön, ahonnan te. Nos?”
Megköszöntem, de azt mondtam, nem érzem etikusnak.
„Nem akarom úgy érezni, hogy kiárusítom a kultúrámat.”
Erre azt mondták: „Jaj, Mo, milyen kár!”
Miért, mert nem vagyok a nagyvállalatok bábja?
Erre azt válaszolták: „Nem, Mo! A könyvnek nálad lenne a szerzői joga,
és fizetnénk némi pénzt is.
Nem sokat, de nem is tudom, olyan 300 000 font beleférne.”
Tehát!
Ezt a könyvet játszottam el a konyhámban.
Mehet a zene, srácok!
Már lököm is a dumát
Mo a sztorit a telepről már tolja
Egy csajról, a neve Piroska
Felhívták, azt mondták, gyorsan gyere
A nagyid beteg, nagy a baj vele
Mozdul is a lába, a ritmust járja
A kosara kajával tele
Meglátja a farkast a nagyi szettjében
Előkapja a kést, nem ismeri fel fektében
A következő csaj, a haja fürtöske
A neve Aranyfürtöcske
Bemegy a házba, bekajálja a kását
Bekanalazza a lakók összes tudását
De nem, ez még nem a vége csajszik
Az ágyban alszik, de nem ott lakik
Az ágyban alszik Aranyhajú a kis okoska
Az ágyban alszik És odabújik az ágyi poloska
Mézi, a mézeskalács emberke
Édes srác, a mézeskalács emberke
De ki is a mézeskalács emberke
Édes lehet, a mézeskalács emberke
Yo! Mézi Adnának neki, hogy a másikat a fal adja
Mézi Adnának neki, hogy a másikat a fal adja
Benne a dió Meg gluténból egy falatka
Méziben nincs tojás
Mondom, Méziben nincs tojás
De a pékségben nincs is ilyen fogás
Szóval, nyomom a Zoomon, nagyon jól megy.
A középosztálybeli fehér nők elvesztik az eszüket.
„Úristen!
Tisztára olyan, mint Notting Hill!”
Tudtam, hogy jól csinálom,
mert Tony, a szellemíró, a fekete srác, bekattant.
Visszaváltott jamaikai angolra. „Mi a fene folyik itt?”
Én is teljesen rápörögtem.
Annyira, hogy elfelejtettem, hogy gyerekkönyvről van szó,
amikor Az égig érő paszuly részéhez értem.
Rakjátok, srácok!
Már lököm is a dumát
Tapsoljatok!
Már lököm is a dumát
Ott van a paszuly, tehén elpasszol
Felmászott a szárra, ez nagy dolog
Egy, két, és a rímek járnak
Jankó vagyok, és benyalhatsz a mamának!
London, ezzel lejárt az időm.
Nagyon köszönöm.
Isten áldjon titeket!
Köszönöm szépen.
Ha azt mondom, dél, azt mondjátok, London!
- Dél! - London!
Azt mondom, Mo, azt mondjátok, Gilligan!
- Mo! - Gilligan!
Azt mondom, Mo, azt mondjátok, Gilligan!
- Mo! - Gilligan!
Köszönöm. Ez volt a mai este. Vigyázzatok magatokra!
Köszönöm szépen.
MO GILLIGAN FELZÁRKÓZOTT, TI JÖTTÖK
A feliratot fordította: Vass András