Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
London, lag litt lyd, for faen!
Jeg var på turné absolutt overalt.
Jeg var på TV. Man kalte meg "Mr. Saturday Night".
Jeg tenkte: "Jeg vil på verdensturné."
Ikke for meg selv, men for å sette svart, britisk standup på kartet.
Det var alltid planen. Det var målet.
Og jeg sa: "La oss avslutte turnéen i London."
Men ikke hvor som helst. Det måtte være i Sør-London.
Så lag lyd, Sør-London!
Jeg ville se verden.
For svarte drar på ferie, men vi reiser ikke.
Jeg husker jeg sa det til læreren min:
"Vet du hva, frøken? I sommer skal jeg på ferie."
Læreren kunne ikke tro det.
Hun sa: "Hva? Skal du på ferie? Det henger ikke på greip.
Du får gratis mat på skolen. Hvordan er det mulig?
Du får barnetrygd. Hva er dette?"
Og forskjellen er…
Da jeg vokste opp, dro vi aldri på reise.
Jeg hadde middelklassevenner. De reiste.
Foreldrene deres sa: "Mo, vi skal ut og reise.
Du burde bli med."
"Så jeg kan se ut som den svarte adoptivungen deres? Seriøst?"
Vi svarte husker den første ferien vår.
Det er ikke en all inclusive-reise til Ayia Napa eller Ibiza.
Vår første ferieopplevelse er å dra dit
hvor resten av familien er fra i et varmt klima før de dør.
Det er derfor vi drar på ferie.
"Frøken, gjett hvor jeg skal? Til Karibia."
Hun sa: "Du store min. Barn, legg fra dere blyanten.
Kan noen gjette hvor det er?"
Holly, seks år gammel: "Afrika."
Jeg sa: "Kødder du nå?"
Læreren sa: "Nei, Holly, ikke den, den andre."
"Ja."
Jeg var så spent. Seks ukers ferie.
Jeg skulle besøke tipp-oldemora mi.
"Lurer på hvordan huset er.
Det er nok stort, med masse land. Sikkert en plantasje.
Vi har våre egne arbeidere."
Vi kommer til et lite jævla skur av et hus.
Ikke noe dyreliv. Nei, ikke noe dyreliv.
Bare ei lita, støvete geit med lange brystvorter.
Prøvde å hilse: "Hei, herr Geit." Selv geita var frekk på jamaicansk vis.
"Mi say nerrr."
Vi kunne reglene.
Mamma sa: "Ikke be om noe, ikke si noe, ikke gjør noe."
Jeg sitter der med tippoldemora mi. Jeg vil spørre om noe.
For det er det unger gjør. Spør om ting.
Det er høstferie. Ungene spør om ting. "Hva er det i verdensrommet?"
Ser dere på ungen og sier: "Hold kjeft"?
Men det er det unger gjør. De spør om ting.
Jeg sa: "Jeg vil spørre om noe. Hvor gammel er du, tippoldemor?"
Vi visste ikke. Hun hadde ingen papirer.
Vi visste ikke om hun var 85 eller 85 000 år gammel.
Vi visste ikke hvor gammel dama var. "Hvor gammel er du?"
Den stakkars dama begynte å fuske.
Hun sa: "Vel, jeg er… Vel, jeg er… Vel, jeg er…
Jeg ble født i… Det lød som introen til en dancehall-video.
"Jeg ble født i… Født i… Vel, jeg…"
Den stakkars dama.
Jeg sa: "Nei, bare si det. Hvilket år var det?"
Dama sa: "Vel, jeg ble født i 19…19…"
"Ok, hva er… Du er 20.
Ok, vi ble født i… Ja, 19… 1921."
"1921?
Hvem gikk du på skole med, Harriet Tubman? Du er gammel."
Jeg så bort på mamma:
"Mamma, vi stikker.
Det er ikke noen penger her. Vi stikker, for faen."
Mamma sa: "Nei, det går bra. Du kan leke med fetteren din."
"Fetteren min?
Mamma, fyren er 46. Jeg kan ikke leke med ham.
Hvis vi drar på stranda, vil han se ut som en sexforbryter."
Vi gjør ikke noe når vi drar på ferie.
Vennene mine prøver noen aktiviteter.
Det er noen aktiviteter svarte ikke gjør.
Lærerne mine sa: "Du må prøve å surfe."
Surfe?
Svarte stikker så vidt føttene i vannet, ikke sant?
Vi stikker en tå uti og sier:
"Ja, det var det. Jeg vil ikke mer. Ikke søren, det er noe der nede."
Jeg elsker å reise, men ikke flyplasser. Dere vet hvordan de er. Det er fryktelig.
Særlig sikkerhetskontrollen.
I Storbritannia bruker vi passiv-aggressiv høflighet.
"Unnskyld, kan De stå der på stedet? Takk."
Tenker dere ikke: "Er du vennlig, eller gjør du narr?"
Vi følger reglene. Vi står på stedet. "Ok…"
Men vi må ta igjen. Briter vil ha det siste ordet.
"Beklager, jeg så ikke skiltet om at jeg skulle stå der. Min feil."
De tar igjen.
"Neste gang du kommer til flyplassen, er skiltet der borte. Selv takk."
Man går fram og tilbake
med den rare, britiske passiv-aggressive høfligheten.
For alle vet at regelen i England er å ikke skape drama.
Ingen vil vel skape drama? For vi ser drama.
Jeg ser det i butikkene. Folk som stjeler Lurpak.
"Hva, stjeler dere smør? Er det der vi er nå?"
Det er oppsiktsvekkende. Vi stirrer til noen ser oss.
"Hva faen glaner du på?"
"Ingenting. Jeg glaner ikke på noe."
Noen av dere tenker nok: "Smør er nå fanken meg dyrt.
Bare stjel det smøret."
"Ikke alle er på ITV. Hva prater du om, mann?"
Noen av dere smører margarin på toast. Motbydelig.
En del av meg ville forlate England.
Det er sant. Jeg ville forlate England og bo i USA.
Det ville jeg faktisk.
Se på noen av dere. "Hva? Forlater du oss bare?"
Men jeg mener jo Hollywood.
Du har USA, og så har du Hollywood. To forskjellige steder.
For i min bransje med standup,
film, TV og alt det der, er det der man vil være.
De setter en på en pidestall.
Vi gjør ikke sånt i England. Vi behandler alle som de er.
Vi kan se en såpestjerne… Ian Beale kunne være her i kveld.
Og vi kaller ham Ian-føkkings-Beale. Ikke sant?
Vi går til og med bort til ham. "Jeg kjenner deg. Ian Beale!"
Den stakkars mannen sier: "Ja, det er meg."
Britenes første interaksjon er fleiping.
"Hei, Ian! Husker du dette? Ian! 'Jeg har ingenting igjen!'"
Det er det første vi briter gjør.
USA er annerledes. De forstår ikke engang ordet "fleiping".
Selv sikkerhetsfolka på flyplassen. De kødder ikke.
Sikkerhetskontrollen deres heter TSA.
En fyr gikk fram og tilbake langs køen
og sa til alle: "Ok, hør godt etter!
Væsker ut av veska!
Belter av! Sko av!"
Han gikk opp til en eldre dame. "Jeg vet ikke…"
"Du forsinker køen, frue!"
Jeg tenkte: "Jeg er ikke redd for ham." Sånn er vi fra Sør-London.
Sør-London til verden. "Hva mener du?" Jeg trodde…
Jeg trodde jeg kunne avvæpne ham med britisk sjarm.
Jeg sa til ham: "Unnskyld?" Jeg kjørte på med britisk aksent.
"Unnskyld, kan jeg spørre deg om noe? Skal armbåndet av?
Jeg vil ikke sette i gang metalldetektoren."
Fyren så på meg…
"Beltet av, skoene av, iPaden i brettet."
"Nei, skal jeg ta av armbåndet så metalldetektoren ikke settes i gang?"
Fyren gikk fra konseptene.
"Kamerat!
Jeg sier det ikke igjen for dere Harry Potter-rasshøl!"
Jeg har aldri blitt behandla så respektløst i mitt liv.
Jeg ble til en hvit middelklassedame i Waitrose, folkens.
Dere vil ikke tro det.
Jeg brukte ord som svarte aldri bruker.
"Hva? Dette er…
Dette er absurd."
Svarte bruker ikke ord som "absurd".
Det er noen svarte her.
"Hva sa han? Ab-hvafornoe? Hva er det?"
Du, Leon, skriv det ned."
Det sier vi ikke. Ingen her har sett en episode av Top Boy
der Dushane sier: "Dopen."
Sully svarer: "Det er absurd. Vi kan ikke selge alt det."
Men jeg ville til USA.
Man får særbehandling. Behandling som jeg ikke er vant til.
Svarte britiske skuespillere gjør det bra der borte.
Daniel Kaluuya. Han gjør det fantastisk og vinner Oscarer.
Damson Idris, Cynthia Erivo, og jeg kunne ha fortsatt.
Når man er svart brite og drar til Hollywood,
får man en merkelig særbehandling.
Her er et eksempel.
Legg merke til tidspunktene jeg gir dere, ok?
Jeg flyr dit på onsdag for å spille inn et TV-program.
Flyr ut onsdag morgen. Jeg lander onsdag ettermiddag deres tid.
Ved landing har jeg seks tapte anrop.
Jeg ringer tilbake. Noen sier i panikk:
"Herregud, Mo Gilligan.
Vi må ha deg på settet klokka seks i morgen tidlig. Er det greit?"
Jeg sa: "Det går fint."
Torsdag morgen kommer jeg på settet. Direktøren… Hør på dette.
Stasjonens direktør kommer ned på settet. Alle løper rundt i panikk.
Mamma sa alltid til meg: "Vær deg selv.
Du må behandle folk slik du vil behandles."
Han kom bort til meg. Var det for å skremme meg?
"Hei. Jøss. Mo Gilligan. Stor fan."
"Ja. Hva skjer, kamerat? Hyggelig å møte deg."
Vet du?
Han sa: "Herregud. Vi er så glade for å ha deg her.
La meg spørre, Mo Gilligan. Trives du her?"
Jeg sa: "Det er langt hjemmefra. Flyturen var litt lang, men det er greit.
Savner gutta, men sånn er det bare."
Han sa: "Herregud. Olivia, kom hit." Det var assistenten.
"Olivia, kom hit. Hør på dette.
Han savner barna sine."
Jeg sa: "Nei, gutta. Vennene mine.
Det blir bare Whatsapp-fleiping på grunn av tidsforskjellen. Det er alt.
Han ble så bekymra. "Herregud.
Olivia, hvorfor visste vi ikke… Hva savner du?"
"Bare fleipinga." "Vi må ha fleiping, ok?
Det visste jeg ikke, Mo Gilligan. Skal vi se…
Hør her. Det er ikke mye,
men hva om vi flyr fem av dine nærmeste venner hit i morgen kveld,
så de kan gi deg fleipinga? Er det greit?"
Han ante ikke at jeg hadde vokst opp i en kommunal boligblokk.
Fly vennene mine over på 24 timer?
Jeg så på ham og ville si: "Glem dem.
Gi meg penga. Tror du jeg bryr meg om…"
"Tror du jeg trenger følelsesmessig støtte?"
Men det er uprofesjonelt, så han fløy vennene mine over.
24 timer senere henter jeg vennene mine.
De skjønner ingenting. Gutta sier: "Hei, kamerat. Hva skjer?"
En av vennene mine kunne ikke tro det. "Jøss, L.A.? Det ligner Grand Theft Auto."
Jeg sa: "Vi må si takk. Det er det minste vi kan gjøre."
Vi gikk til kontoret hans. "Her er gutta. Vi ville bare si takk."
Han kunne ikke tro det.
"Herregud, Mo Gilligan. Så dette er gutta. Jøss.
Herregud. Det er som Top Boy. Mo, la meg spørre deg…
Mo, hva er planen?
Hvordan skal dere komme dere til settet i morgen tidlig?"
"Jeg vet ikke. Det er greit, du har gjort nok.
Vi tar en Uber. Ikke tenk på det."
Han sa: "En Uber? Æsj."
"Å nei." "Hva mener du?"
"Hør her, Mo Gilligan, Du er i Hollywood nå.
Du må tenke og føle at du er i Hollywood."
"Hva betyr det?" "Hør her, Mo Gilligan.
Du skal få en sjåfør.
Du kan kjøre hvor du vil med din egen privatsjåfør."
"Er du sikker? Seriøst?"
"Hva som helst for gutta fra Summerhouse, ok?
Bra. Ok.
Greit. Ok."
Så han skaffa meg en sjåfør. Jeg har aldri hatt sjåfør før.
Sjåføren het DJ.
Han stilte opp med slips, dress, skinnende sko og press i buksa.
Han var bare to eller tre år eldre enn meg.
Han åpna døra for meg. Han sa: "Står til, sjef?
Hvor vil du hen, sjef? Se severdighetene? Ta en kaffe?
Hva med treningssenteret? Hva vil du, sjef?"
Jeg sa: "Vent nå litt. Ikke kall meg sjef, ok?
Du er fri nå. Jeg vet ikke hva som skjedde
før jeg kom hit, ok?
Men du er en av gutta nå."
Jeg sa: "Hør her, DJ. Hvor kan vi dra?
De andre har vanlige 9-til-5-jobber. Hvor kan vi gå ut?"
DJ sa: "Slapp av. Jeg har en bekjent."
Han tok telefonen sin.
"Ja.
Ja.
Ja, det er noen britiske fyrer.
Ja.
Nei, ikke Gordon Ramsay. Nei.
De er typ…
De er Idris Elba-typer. Ja.
Ok. Den er god." Han la fra seg telefonen.
"DJ, hvem snakka du med?"
DJ sa: "Nå skal du høre.
Jeg ga nummeret ditt til Hollywoods hotteste promotør.
Han tekster deg nå.
"Ok, fett." Jeg fikk en melding fra promotøren.
Det første promotøren sa til meg var: "Hva skjer?"
Jeg trenger et navn til bordet."
Jeg sendte navnet mitt, Mo Gilligan.
Så jeg sendte… Takk. Jeg gjør mine egne stunts. Tusen takk.
Jackie Chan hadde ikke klart det.
Jeg sendte navnet mitt. Hør på dette.
Han svarte bare med ild-emojier.
Jeg viste det til gutta. "Jeg er forvirra."
En av vennene mine hypa meg opp. "Du er internasjonal. Han kjenner deg."
Så svarte han igjen.
"Nei, du juger. Det er ikke Mo Gilligan."
Jeg sa: "Vent nå litt, hvilken Mo tror du jeg er?
Hvem? Mo Farah? Mo Salah?
Hvilken Mo har du tatt meg for?"
"Nei, dette er ikke den britiske komikeren Mo Gilligan."
Jeg skal ikke juge. "Er jeg så kjent her borte?"
Han svarte: "Nei, du juger. Det blir ikke noe bord.
"Ring meg." Jeg ble defensiv. Veldig Sør-London.
"Ring meg." Han ringte meg.
Jeg tok telefonen, veldig fiendtlig: "Yo."
Og fyren bare…
"Selveste Mo Gilligan.
Hvorfor sa du ikke at du var i L.A.?"
"Jeg hadde ikke…
Jeg hadde ikke nummeret ditt, så jeg visste ikke."
Han sa: "Hør her, kamerat, kom ned til klubben når du vil."
Han legger på. Gutta og jeg er forvirra. Vi skifter og kjører til klubben.
Og alle står utenfor.
Det er rappere utenfor, NBA-spillere, til og med langere.
Alle står utenfor og vil inn.
Jeg tenkte: "Hvordan kommer vennene mine og jeg oss inn?"
Vi er bare… "Hør her, hva er prosedyren?
Kan du parkere på den andre sida? Hvordan funker det?
Går vi inn? Henter du mat og kommer tilbake? Tekster jeg deg?"
DJ sa: "Hør her. Jeg blir her ute og venter hele natta."
"Så hvis vi går inn og har tidenes kveld, så venter du her ute?"
DJ sa: "Ja, hele natta."
Jeg kan ikke juge. Jeg syntes så synd på ham.
Ikke vennene mine.
"Ok, ha det bra. Drit i ham. Kom igjen."
"Vet du hva, DJ? Bli med oss. Det er det minste vi kan gjøre."
"Er du sikker, sjef? Får jeg bli med dere?
Mener du det, sjef?"
"Ikke kall meg sjef. Dette er ikke Django. Kom. Du er en av gutta nå."
Vi går bort til klubben. Alle står utenfor og vil inn.
"Hvordan kommer jeg, de fem vennene mine og en sjåfør inn
når stjerner av det slaget allerede prøver å komme inn?
Jeg sparer meg for forlegenheten og tekster promotøren."
"Takk for at du fiksa bord på så kort varsel,
men gutta og jeg dropper det og tar en drink rundt hjørnet. Vi ses."
Jeg sendte meldinga.
Folkens, jeg lover. Jeg sverger på min mors liv.
Hun står der oppe.
Hvis jeg står her og juger, sier hun: "Hva faen, yardie?"
Jeg sendte meldinga, og så hørte man en stemme utenfor klubben:
"Hei!
Hei!
Trekk tilbake, alle sammen!
Mo Gilligan skal forbi."
For første gang tenkte jeg:
"Det er to Mo Gilligan-er her i kveld. Hva er sjansen for det?"
En av gutta pirker meg i sida.
"Det er deg." Jeg er kilen, så jeg gjør sånn…
"Kutt ut, kamerat. Jeg prøver å være kul."
Så vi går mot køen. Det merkeligste skjedde.
Idet vi går mot køen,
begynner mengden å åpne seg som om jeg var Moses.
Og jeg kommer nærmere.
Alle gutta kommer bak meg. De sier: "Er det for din skyld?"
Jeg sier: "Slapp av. Vi er ikke der ennå."
Vi kommer nærmere.
Jeg hører noen jenter i køen si: "Jeg vet hvem det er."
Jeg sier: "Ikke jug. De har ikke Gogglebox i L.A. Kom an."
Det står en to meter høy NBA-spiller i veien, så jeg er ydmyk.
"Unnskyld, får jeg komme forbi? Unnskyld meg."
Han lot som han verken hørte eller så meg. "Jeg vet ikke hvem det er."
"Unnskyld, jeg prøver å komme…" "Jeg vet ikke hvem det er."
Promotøren sier: "Kom."
Jeg sier: "Han her står i veien." Promotøren roper: "Du der, flytt deg!
Det er Mo Gilligan som skal forbi."
Jeg gikk forbi som om jeg var LeBron James.
"Jeg skal forbi, kamerat.
Jeg skal forbi."
Vi kommer fram. De tar av den greia…
Vi går inn.
Vi ble ikke visitert.
En av gutta sa: "Jeg har en pose gress i rumpa." "Hysj."
Vel inne hører vi noen si: "Hei!" Jeg tror vi blir kasta ut.
Daglig leder kom ut. "Herregud, Mo Gilligan. Herregud.
For en glede å ha deg her. Takk for at du valgte klubben min.
Bare to ting før dere går inn.
Jeg trenger et kredittkort og ID. Er det greit?"
Jeg sa til gutta: "Jeg spanderer." Jeg ga ham kort og ID.
Problemet i Hollywood er
at folk vil knyttes til en fordi de hører hvor man er fra.
De sier ting som ikke gir mening.
Klubbeieren sa: "Herregud, vent. Dere er fra London, ikke sant?"
"Ja, det er vi."
"Herregud, så vilt. Jeg og kona dro til Barcelona i fjor. Ja."
En av gutta: "Det er ikke…" "Hold munn."
"Ja, mann. Ja."
Så blir vi eskortert inn i klubben.
Vi går til området vårt. Jeg ser noen andre fra London.
De ser meg. "Hva? En kar som Mo? Ok.
Skal du inn dit?" Jeg ble ganske fornøyd.
Jeg sa: "Slapp av, kamerat."
Jeg sa: "Jeg har et bord. Følg meg."
"Er du sikker?" "Kom." Så vi går bort til området.
Og det var lite. Det var ikke stort. Trangt om plassen.
Tolv svarte menn prøvde å danse på dette lille området.
Alle albuene våre berører hverandre. Men jeg tenker: "Det er greit.
Hvis jeg dør i kveld i Hollywood med vennene mine, ville jeg dø lykkelig."
Så kom promotøren bort til meg. "Min venn Mo Gilligan. Hva skjer?"
Jeg sa: "Tusen takk for at du fikk oss inn i siste øyeblikk.
Tusen takk."
"Hva syns du?"
"Helt topp. Vi står litt trangt her inne, men det er greit."
"Hva?" "Vi står litt trangt, men det er greit."
"Hva? Nei. Ikke faen. Kun det beste for deg. Følg meg."
Han går gjennom klubben og dytter folk vekk.
Gutta: "Hvem tror han du er?"
"Vet ikke. Muhammad Ali? Jeg vet ikke hva som foregår."
Så får vi et annet område. Dette er typ VVIP-området.
Vi får dette området. Det er derfor Hollywood er et sprøtt sted.
For der sitter det én mann. Og han er sammen med åtte kvinner.
Promotøren går bort til ham. "Hei. Beklager, men du må flytte deg."
Fyren tente på alle pluggene.
"Hva mener du med at jeg må flytte meg? Hvem faen er du?"
Hver gang er en personlig kule mot egoet mitt.
"Hvem faen er du?"
Jeg så på ham. Han så på meg. Jeg…
"Har du sett The Masked Singer UK?
Ikke det?"
Så sa promotøren: "Dere får den beste cocktailjenta, Liberty.
Hun tar seg av dere."
Liberty kommer bort til oss.
Denne kvinnen var omtrent 1,80 høy. Hun ligna en Victoria's Secret-modell.
Hun var iført korsett, lårhøye støvler og en G-streng.
Hørte dere hva jeg sa?
Korsett, lårhøye støvler og G-streng. På klubben. Ja?
Så hvis hun stikker beinet ut…
Vips, så er leppene ute.
Jeg tror ikke dere skjønner hva jeg sier.
Sånn var det ikke på klubb i gamle dager.
Ei jente på Tiger Tiger: "Går det bra? Shots? Jägerbomber?
Nei? Rop om dere vil ha Jägerbomber, okei?"
Denne kvinnen kommer bort til meg med ei liste.
Hun sier: "Hei. Herregud. Hva skjer, Mo Gilly?"
Jeg sa: "Hvem er det, kompis?"
"Dere må være så tørste. La oss skaffe dere noe å drikke."
Jeg åpner menyen. Menyen lyser opp. Det er en digital meny.
Der står alle prisene. Jeg kikker på prisene.
Og mens jeg ser på menyen,
ser menyen tilbake på meg.
Jeg vil ikke stå foran 15 000 personer og late som om jeg ikke klarer meg bra.
Men folkens, jeg lover dere, jeg kikka på prisene på drinkene,
og jeg måtte stille spørsmål.
Jeg måtte si til meg selv: "Kjøper jeg aksjer i disse merkene?
For hva slags priser er dette?"
Jeg ser på vennene mine. Alle ser bort.
Alle har blitt arkitekter. "Er det en lysekrone der oppe?
Det er to lysekroner der oppe. Hvordan fikk de dem opp dit?"
Jeg ser på en av vennene mine. Alle har en gnien venn.
"Se her. Sjekk prisen for den der."
Han så på meg: "Jøss. Vi kunne kjøpt mange flasker på Costco for det der."
"Hva?"
Liberty sa: "Beklager, Mo Gilly. Jeg må be deg skynde deg."
Jeg har ingen å imponere her. Ingen kjenner meg her i Hollywood.
"Det går bra." Jeg bestiller den billigste pakka på lista.
Liberty sier: "Bare så du vet det, så er det startpakka vår,
så ingen lys, show, stjerneskudd eller skilt. Er det greit?"
"Det går bra. Ikke tenk på det." Hun går.
Hun kommer tilbake to minutter senere med ei bøtte.
To flasker sjampanje, en flaske vodka og en flaske konjakk.
Jeg tenker: "Dette er fint."
Hollywood-livsstilen ramma vennene mine først.
En tok ei flaske og skjenka jenter som om det var den siste nattverden.
"Ja, kom. Ta litt. Ja. Nei, ta litt.
Ja. Ta med vennen din. Nei, det går bra."
Jeg er ikke gnien, men jeg telte hvert glass som ble skjenka opp.
"Det er i hvert fall 95 dollar per glass.
Burde vi drikke resten? Jeg setter den tilbake.
Tilbake med den."
Men noe sa meg at jeg skulle nyte det og slappe av.
Sånt er ikke hverdagskost for folk som meg og vennene mine.
Så jeg begynte å nyte det.
Så så jeg NBA-spillerne få pakka si. Og for et syn.
De hadde stjerneskudd, hele showet.
Og et skilt. Det har jeg aldri sett før.
Cocktailjenta holder et skilt og ser på oss.
Hun gjør sånn med skiltet deres.
Jeg tenker: "Hva står det på skiltet?" Alle på dansegulvet bare…
Jeg ser på skiltet. "Hva står det?"
Jeg så på skiltet, og det sto: "NBA-gutta er her."
Og under?
"Blakke London-gutter, hold tritt."
Jeg tenker at det ikke kan være oss. Vi er ikke de blakke London-gutta.
Og så sa DJ-en inn i mikrofonen: "Å, dæven.
De utfordra London.
Det betyr min venn Mo Gilligan der borte!"
Hele klubben snudde seg og så på meg.
"Hvordan våger du? Jeg har vært med i Celebrity Bake Off."
Jeg sa: "Nei, glem det. Vi skal ha mer å drikke."
Gutta: "La være. Det er det de vil. Flaskekrig. Du betaler mer.
Svart-mot-svart-kriminalitet."
Jeg sa: "Nei, vent. Hvorfor sa dere ikke noe
da dere kikka på lysekroner og snakka om Costco?
Glem det. La meg…"
Jeg ser på lista og leter etter noe jeg har råd til,
hva jeg kan flytte fra Monzo til HSBC-forretningskontoen,
hva jeg kan trekke over… Sånn gjør vi.
Hvis vi skal punge ut, tenker vi: "Hva kan jeg selge i morgen?
Hvor mye kan jeg få for en PS5 i CeX når jeg kommer hjem?"
Sånn gjør vi når vi skal bruke mye penger.
Jeg prøver å se hva jeg har råd til.
Så tar DJ-en mikrofonen igjen.
Han sier: "Å, dæven.
De utfordra London.
Hva ville Skepta si?"
"Skepta?
Hva faen har Skepta med dette å gjøre?"
Jeg er under press.
"Faen heller, jeg skal på Link Up TV i morgen."
Så jeg ser på menyen. Jeg ser én ting.
Den heter Diamond Black-pakke.
Jeg sier: "Gi meg denne."
Det står ingen pris. Det står bare "POA".
Hva er POA? Jeg er ordblind. Det betyr nok "pengelens ved ankomst".
Det er pakka vi ber om.
Liberty går.
Ti minutter. Ingen flasker, drinker eller stjerneskudd.
"Jøss, jeg har visst blitt snytt."
Så ut av det blå, folkens, stoppa DJ-en musikken.
Så slo han av lysene i klubben.
Alle lysene ble slukka.
Man får ikke to Netflix-spesialer for ingenting.
Og han tar mikrofonen, folkens. "Å, dæven!
De utfordra London.
De utfordra Mo Gilligan, Mo Gilligan…
Men jeg visste ikke, visste ikke…"
Han hadde ingen ekkomaskin. Han sa det med munnen.
"Jeg visste ikke, visste ikke…
at han ville ta igjen med dette,
med dette, med dette…
Så jeg tenker: "Med hva, for faen?"
Jeg ser på Liberty ved kjøkkenet.
Jeg ser bort på Liberty og sier: "Liberty, hva er dette for noe?"
Liberty sier: "Et øyeblikk. Det er snart klart."
Hun har på seg en kappe med maske.
"Hva for noen merkelige Illuminati-P. Diddy-greier
er det som skal skje her i kveld i Hollywood?"
Og før jeg rekker å tenke, begynner musikken å spille.
Nå kommer Liberty ut.
Hun smiler ikke, og øynene er vidåpne.
Hun marsjerer på en merkelig måte, alene.
Liberty kommer gående sånn…
Bak Liberty kommer to andre dansere,
og de danser en rar dans, også iført kapper.
Hør her, folkens.
Bak Liberty kommer det fire samoanske livvakter.
De holder i noe, men vi kan ikke se hva det er.
Men de kommer gående med den samme rare dansen.
Sånn…
Jeg tenker: "Skal de ofre en geit i denne jævla klubben?"
Og så sier de samoanske livvaktene: "Hei, hei…"
De løfter opp noe. Vi ser ikke hva. Vet dere hva de løfta?
De løfta opp ei kiste med 25 sjampanjeflasker oppi.
Så marsjerer de mot området vårt:
"Hei, hei, hei…"
Vennene mine går fra konseptene.
"Hva? Mo? Er det der til oss?"
"Er det til oss?"
"Sverg ved mora di og ved gud at dette er ditt verk."
"Hør her, hvis det ikke er til oss,
sverger jeg på at jeg drar til deg."
"Mo, si meg, er dette ditt verk?"
Jeg kan ikke juge, jeg tok æren. "Iblant må man bare."
Jeg skammer meg ikke over å si det, men jeg mista grepet.
En etter en stilte de alle flaskene på bordet vårt.
Jeg trodde faen meg jeg var en langer.
Men begeistringa mi begynte å tyte ut. Jeg sto sånn…
Jeg gikk bort til NBA-spillerne.
Jeg sa: "Hva?
Hva?
Det er sånn vi gjør det!"
For første gang i livet mista jeg grepet.
Det har jeg aldri gjort. Jeg visste ikke hvem jeg var.
En av NBA-spillerne sa: "Jeg vil vite det. Hva heter du?"
"Drit i det jævla navnet mitt."
"Nei, engelskmann. Det der har jeg aldri sett.
Hva heter du?"
"Drit i det jævla navnet mitt."
"Nei, engelskmann. Hvem er du?" Jeg sa: "Meg?"
"Du." "Meg?"
Jeg sa: "Jeg er…
Dushane, kamerat."
"Vi selger dop!"
Vennene mine sier: "Vent. Det gjør vi ikke.
Jeg jobber med IT. Jeg har fått min siste advarsel."
For første gang noensinne mista jeg grepet.
Ikke misforstå. Jeg har vært full, men har aldri mista grepet.
Jeg delte ut sjampanjeflasker som om jeg var Oprah.
"Her, ta ei flaske. Og til deg. Alle får ei flaske."
Jeg mista grepet.
Jeg ga til og med ei flaske til DJ, sjåføren.
"Her, ta ei flaske sjampanje."
"Nei takk. Jeg drikker ikke sjampanje."
"Kom igjen. Er vi ikke venner? Lev livet, mann."
"Jeg drikker ikke det der." "Hva drikker du, da?"
"Jeg liker tequila."
Jeg sa: "Liberty, kom hit.
Dette er DJ, verdens beste sjåfør.
Gi ham en flaske tequila."
Hun kom med ei svær vase-forma flaske.
Jeg ga ham flaska. Hør på dette.
DJ begynner å gråte.
Mens alt dette foregår. "Nei, mann. Nei.
Ingen av klientene mine har behandla meg som dere har."
"Hør her, DJ, du er en av gutta nå. Du er familie."
"Er du sikker?" "Ja, du er familie."
"Gi meg ei flaske også."
Så hadde vi begge ei flaske.
DJ sa: "Si noe skikkelig gangsteraktig fra strøket ditt."
Jeg er ikke fra et strøk som det.
Jeg sa noe ikke-gangsteraktig. "Si noe."
Utskifting av bilrute
Bilrutereparasjon
DJ digga det: "Ja, skifte ut ruta. Ja. Det er kulehull i ruta."
"Ja, greit det.
Det er bare steinsprut, men hvis det gjør deg glad…"
Begynte å miste grepet.
Jeg tenkte jeg kunne bli vant til denne Hollywood-livsstilen.
Være sammen med vennene mine og være omgitt av folk
og drikke sjampanje.
Så sa en av NBA-spillerne: "Vi må skåle for min venn Dushane."
Hele klubben.
"Dushane, Dushane, Dushane!"
Jeg tenkte: "Jøss." Jeg skal si dere noe.
Det var et av de beste øyeblikkene i mitt liv.
Glem alt om standup-show og BAFTA-priser.
Det øyeblikket der: "Jøss, dette er…"
Glem fødselen min. Jeg var ikke helt der.
Det var et av tidenes største øyeblikk. Alle tok en shot.
Verdens beste øyeblikk.
"Liberty, ta en shot. Kan jeg få kvitteringa?"
Jeg tar den siste shoten. Jeg er en gnier. Jeg betalte for den.
"Stikk ei flaske sjampanje i lomma. Ta den med hjem."
Et av de største øyeblikkene. Så kommer Liberty.
"Takk for kvitteringa.
Bli med ham. Bli med…"
Har dere vært så fulle at dere måtte bli edru for å forstå logikk?
Har dere prøvd det? Man gnir seg over panna og…
Man begynner å skjønne hva som foregår.
Skjorta mi var helt åpen.
Alle knappene var knappa opp.
Til og med navlen var framme.
Navlen min sa: "Dere skeier jammen ut i kveld, hva?"
Jeg ser på kvitteringen.
"Beklager, Liberty…"
"Ok…"
Hun sier: "Herregud, Mo Gilly. Hva er problemet?"
"Ok, beklager…
Jeg prøver å forstå prisen på skatten eller driksen.
Hva koster den flaska?"
"La meg se… Ok, skatt, driks…"
Ok, så den flaska, Casa Azul, koster…
Det er greit. Det er bare 5000 dollar."
Da er ikke flaska til meg selv og de to pakkene regna med.
Jeg så ordentlig på henne.
"Ja. Nå vet jeg hvorfor de kaller deg 'frihet'."
Og så sa jeg: "Ok…"
Jeg ser på den, og hun sier: "Hva er problemet?"
"Dette er…" "Hva er det, Mo Gilly?"
"Dette er…" "Vær ærlig."
Jeg sa: "Dette er… absurd. Dette er fanken meg absurd."
Det gikk fra å være en av mitt livs beste kvelder
til en av mitt livs verste.
Ikke misforstå meg. Jeg kunne betale, men samtidig tenkte jeg:
"Jøss, er det sånn livet mitt kommer til å ende?"
Jeg går fra Hollywood med førsteklasses show,
egen serie, BAFTA, og før en vet ordet av det,
er jeg med i Can't Pay? We'll Take It Away!
Ikke som programvert. Som deltaker.
Jeg tenkte: "Jøss."
Vet dere hva? Jeg sa jeg skulle være ærlig.
Jeg tenkte: "Jeg vet hvordan jeg skal tjene inn pengene. Fader heller.
Jeg lager en OnlyFans i morgen." Det sa jeg til meg selv.
"Jeg får inn de penga kjapt." Jeg ville ikke kaste bort tida.
"Vi kjører på. Rumpehull-onsdag. La oss få inn den tipsen."
Jeg tenkte: "Herregud, dette er det dummeste
jeg har gjort i hele mitt liv."
Men jeg hadde jo ikke betalt ennå.
Husk, jeg ga kortet mitt og ID-en min til daglig leder.
Så vibrerer telefonen min. "Hva er det? Melding fra mamma?"
Jeg ser på telefonen. Transaksjonen er gjort.
De godkjente transaksjonen.
Jeg begynte å tvile på hele banksystemet.
"Kødder dere med meg?"
Hvordan slapp dette forbi svindeltjenesten mens jeg er i utlandet?
Kunne dere ikke gi meg et engangspassord eller noe?
Men når jeg er i butikken og kjøper blekemiddel og kjeks,
gjør dere meg forlegen ved å spørre: "Er det deg? Ja eller nei?"
"Det er meg."
Den verste kvelden i mitt livs historie.
Fryktelig. Jeg våkna neste morgen.
Alle vennene mine sa: "Beklager at vi vekker deg.
Men vi ville bare si tusen takk."
Jeg sa: "Dere trenger ikke…" "Nei. Du skjønner ikke.
Gårsdagen var en av de beste kveldene i mitt liv."
"Men du har jo unger."
"Drit i unga. Jeg liker dem ikke.
Den yngste er ond. Jeg liker dem ikke sånn."
"Men som vennene dine ville vi bare vekke deg.
Vi vet om regninga.
Men vi kommer ikke til å leve det livet igjen.
Så som dine sanne venner ville vi vekke deg og takke deg, Mo Gilligan.
Vi setter kjempepris på det."
Jeg hadde en fin prat med vennene mine. Det er derfor man gjør det.
Penger kommer og går, men venner er familien man har valgt.
Og så… Ja, det er sant.
Nei, hør her, gi aldri opp vennene deres. Det er familien dere velger for alltid.
En av gutta sa: "Jeg vet om noe som vil muntre deg opp.
Gutta og jeg spleisa. Sjekk her.
Vi kjøpte en kaffe og en muffins til deg."
Folkens, seriøst, jeg så på vennene mine.
"Jeg håper flyet deres styrter. Tror dere dette er nok?"
Det var en annen tid i livet mitt.
På den tida, for tre og et halvt år sida, var jeg singel.
Jeg likte ikke å være singel.
Men jeg måtte i bryllup. Jeg er der alene.
Dere vet hvordan det er. Vi undertrykker følelsene våre.
Man ser romantikk overalt. Menn bryr seg ikke om sånt.
Det fins to typer romantikk. Du har de nye parene.
De gnir nese og sånt.
"Ja…"
Hun er spent. "Det blir oss en dag. Jeg fanger buketten."
Og så har du parene som har vært sammen noen år.
De tenker bare: "Når vi kommer hjem,
skal vi bare sove. Vi trenger å sove."
Dere bryr dere ikke om noe annet.
Kvinner liker nok romantikk mye mer enn det menn gjør.
Jeg skal ikke dra alle over én kam, men kvinner liker litt romantikk.
Der borte sitter det ei enslig dame. Hun gråter.
Hun merker det ikke. Tåren bare spratt ut. Vet dere om det, menn?
En tåre kommer uanmeldt. Den ruller nedover kinnet hennes.
Hun merker det. "Nei, ikke i dag. Jeg er sterk." Hun oppmuntrer seg selv.
"Jeg er sterk. Jeg er kul. Jeg er snill. Nei.
Hvor er krystallen min? Hvor er kvartsen min?"
Men vet dere hva kvinner gjør som er veldig vakkert?
Kvinner passer på andre kvinner. Kvinner, slutt aldri med det.
Det er vakkert at dere gjør det.
To kvinner er på dansegulvet. De legger merke til kvinnen som gråter.
De koser seg, men kan ikke unngå å legge merke til det.
De danser og sier: "Hei, søta. Ikke snu deg.
Men ser du den jenta til venstre for deg? Hun gråter."
"Seriøst?"
"Ja. Ikke snu deg."
"Jeg skal ikke kikke. Jeg kikker ikke."
"Herregud. Shit. Jeg må si noe."
Det gjør hun. Hun går bort. Kvinner later som. Dere er så åpenlyse.
"Gurimalla. Nå har jeg aldri…
En dronning som deg gråter da ikke.
Nei. Ikke i den Oh Polly-kjolen. Det var den jeg ville ha.
Nei. Hør her, skatt. Ikke gråt.
Ikke 'very demure, very mindful'. Kom her. Ikke gråt."
De presenterer henne for resten av jentene.
Alle kvinnene samler seg rundt henne og tørker tårene hennes.
"Ikke gråt. Hør her, ikke gråt, for du er vakker.
Vi har alle vært der. Chantel har vært der. Ikke sant, Chantel?"
Chantel sier: "Hva mener du? Hva prater du om?"
Noen kvinner forråder venninna si
for å trøste folk de ikke kjenner.
"Du kjenner henne ikke, men kort fortalt:
Faren til ungen hennes er i fengsel for væpna ran og vold.
Ikke sant, Chantel?"
"Hvorfor forteller du henne alt om meg? Hva er det med deg?"
"Det går bra. Det er med i 24 Hours in Police Custody. Vi vet.
Hør her, ikke gråt. Fort, Claire. Gi meg leppestiften din."
"Ikke Charlotte Tilbury-en min."
"Gi meg den. Ikke gråt. Vet du hvorfor?"
Og vet dere hva?
Kvinner har alltid et inspirerende sitat klart.
På stedet.
Her er favoritten deres.
Dette er vinneren. Kvinner elsker dette sitatet.
"Hør her. Ikke gråt."
Den stakkars jenta sier: "Hvorfor?"
"Ikke gråt. Vet du hvorfor?
Fordi du lar ham vinne. Ikke la ham vinne!"
Se der. Se alle de heksene. "Ja, jeg har brukt det."
"Ikke la ham vinne. Han vinner alltid."
Er som en Loose Women-samling her inne.
Menn gjør ikke sånt noe. Vi gir ikke følelsesmessig støtte.
La meg fortelle dere noe. Vi passer våre egne saker.
Vi er profesjonelle egne-saker-passere.
Det kan være en mann her på do akkurat nå
som gråter av hjertesorg. Han gråter skikkelig.
"Jeg kan ikke tro… Jeg kan ikke tro at hun ville…
Hvorfor?
Hvorfor?"
Alle menn på do ville ha passa sine egne saker.
Vi vasker dritten av hendene
og prøver å finne ut hva som har skjedd. Alle bare…
"Stakkars rasshøl. Faen."
Vi sier det til og med til gutta.
For vi liker å sladre.
Men når dette skjer, kan vi ikke være alvorlige. "Hør her.
Det er en fyr på do…
Jeg burde ikke le. Det er alvorlig."
"Hvorfor? Hva skjer? Si det."
"Det er en… Det…
Det er en fyr som gråter på do. Helt sant."
Noen fyrer har medfølelse. "Nei, er det?
Sykt. Stakkars. Han har det sikkert tøft."
Det fins alltid en sånn. "Er det?"
"La meg se."
"Han griner som ei pyse!"
"Vent, hva gjør du?"
"Hva gjør du, Jerome?"
Jeg har alltid trodd at kvinner har orden i sysakene.
De har bil, en god jobb.
De har bolig. De mangler bare deg, Den rette.
Når kvinner kommer i trettiåra, førtiåra, femtiåra,
kødder de ikke lenger.
De vet hva de ser etter. De har lista og kriteriene.
De har røde flagg. Stjernetegn spilller ingen rolle.
"Løve? Nei takk. Eksen min var løve. Rødt flagg."
Det var det. Fordi du ble født i den måneden.
"Nei, det er et rødt flagg. Beklager."
Ja?
De har ei liste til. Kvinner utvider den lista hver dag.
Vet dere hva det er? Lista over frastøtende ting.
Jeg vet ikke om dere er klar over det, men vi gjør frastøtende ting
vi ikke engang vet at vi gjør, som slår av fitta hennes. Sånn…
Det var det. Kuselåsen er på. Den kan ikke startes på nytt…
Det var det. Det er stengt for i dag.
La meg si dere noe, karer. Alt dere gjør, kan være frastøtende.
Dere skjønner det ikke engang. Prøv det. Spør ei jente.
De sier de mest tilfeldige ting.
Kvinner går i dybden. "Når man møter en fyr, vet du?"
"Hva da? Fortell."
"Ja? Og la oss si at man skal spille bordtennis med ham."
"Hva er frastøtende ved det? Vi menn elsker bordtennis.
Jeg gikk på ungdomsklubb. Jeg elsker bordtennis."
"Nei. Det er det som skjer under bordtennis."
Hva er frastøtende?
Ei jente sa: "Her er noe frastøtende. En mann som jakter på en bordtennisball."
"Vent."
"Fant den."
Damer, kan jeg spørre dere? Er det frastøtende?
Ja!
Det visste dere ikke. Nå vet dere det. Skriv det ned.
"Jakte på en bordtennisball."
De sier ting dere aldri visste var frastøtende.
De får dere til å endre hele livet deres.
De sier: "Husker du da vi skulle se Mo, og du skifta? Hva gjorde du da du skifta?"
"Jeg vet ikke. Jeg kom ut av dusjen og tok på meg klærne."
"Nei, du gjorde ikke det. Hva tok du på først?"
"Jeg kom ut av dusjen."
"Vet du hva du gjorde?" "Hva?"
"Du tok på deg T-skjorta før boksershortsen."
Det heter visst en Ole Brumm.
Kvinner, er det frastøtende? T-skjorta på før boksershortsen?
Se alle kvinnene med hånda i været.
Mennene hadde rumpeballene hengende ute.
Og den lille tissetassen…
Kvinner har det nok sånn
fordi innerst inne vil de finne de tingene de elsker ved dere.
Jeg har en teori om kjærlighet.
Jeg tror på teorien om de tre L-ene.
Hør på meg.
Den første L-en er kjærligheten selv, "love".
Den andre er å lytte.
Man må lytte til partneren sin.
Dere vet hvordan det er. Favorittlaget deres har tapt.
Det ødela hele helga. "Dette er en vits. Hvordan tapte vi?"
Kvinner, ikke gjør det der: "Vi?"
"Vi?"
Når begynte du å spille? 'Vi?'"
Dere sier: "Elskling, ikke nå."
"Det går bra. Det er greit.
Det er bare et spill."
"Det er ikke et jævla spill. Det er livet mitt, Sharon!
Jeg har ingenting!"
"Det går bra. Du har meg."
"Jeg vil ikke ha deg!
Du kan ikke spille i angrep, kan du vel?"
Og den siste L-en er den viktigste. Det er lojalitet.
Vær lojal mot personen du er sammen med.
Jeg ser mange par her i kveld. Vær lojale.
Du har den gammeldagse lojalitetsfølelsen, "til døden skiller oss ad" og alt det der,
men det fins også en eksklusiv lojalitet.
Ting dere gjør som andre ikke forstår.
Og det er tilfeldige ting. Som å velge hva dere skal se på TV.
Dere går på Netflix. "Hva skal vi se på?"
Du ser noe, Stranger Things, Adolescence, Top Boy, Supacell…
Dama di ser noe og sier: "Alle snakker om den.
Den må vi se." Det er lojaliteten. Det er bankers.
"Vi skal se den. Ikke nå, men vi skal."
Det er der lojaliteten begynner.
Det bety at dere ikke kan se den et annet sted.
Det er lojaliteten som dere har blitt enige om.
De fleste menn liker å beskytte.
Det betyr at vi vil vise at vi kan forsørge.
Det betyr at vi vil ha kontrollen.
Så hva liker vi? Fjernkontrollen.
Vi liker å kunne spole fram og tilbake og pause.
Vi vil ha fjernkontrollen.
Dama liker greia si. Hun føler seg trygg i ditt nærvær.
Hun slapper av. Hva slapper hun av med?
Et glass vin, ikke sant?
"Vent, før vi trykker på play, tar jeg meg et glass.
Bare et kjapt et. Et lite et."
"Bare et lite et."
Du finner programmet dere skal se på.
Dere sitter godt. Du trykker på play.
Dere er inne.
Dere ser på programmet deres.
Etter ti minutter blir det litt stille, ikke sant, gutter? Ja?
Etter 15 minutter har Tornerose her borte
…sovna.
Ikke fordi hun begynte tidlig på jobb eller hadde en lang dag.
Vet dere hvorfor?
Fordi hun nettopp drakk en halvliter vin på fem minutter.
Hun har slukna.
Nå må vi se serien som vi planla å se sammen, alene.
Og her spiller lojaliteten inn.
Du sier: "Vi skulle jo se den sammen." Nå er vi alene. Og vi ser på serien.
"Jeg skal se én episode. Bare én."
Vi begynner å se. Det går en halvtime.
Vi koser oss, ikke sant?
Vet dere hvorfor vi koser oss, kvinner?
Fordi ingen driver og spør om hva som foregår.
"Hvem er han? Spol tilbake. Er det Antonio Banderas?
Jeg googler det. Kan du sette på pause? Hvem er det?"
"Elskling, jeg har aldri sett den før."
"Ja vel. Jeg bare spurte. Hvorfor er du så sur?
Så sur.
Herregud."
Ingenting av det der skjer.
Så du fortsetter å se på programmet.
Og så tester Netflix lojaliteten din.
For Netflix sier: "Yo.
Hør etter.
Rulleteksten kommer straks.
Men jeg har en ny episode på gang
om fem, fire, tre, to…
Hva vil du gjøre?"
"Faen ta den hurpa. Andre episode!"
Andre episode! Vi vet at vi ikke burde se andre episode.
Dette er blasfemi i forholdet.
Du burde ikke, men du koser deg med andre episode.
Men hva skjer? Tornerose våkner.
Kvinner, dere våkner ikke bare. Det er som en ånd har sagt i drømmen deres:
"Han gjør noe galt."
Og hun våkner fra søvnen…
Hun pauser og ser på mobilen. Det er alltid det samme tidspunktet.
"23:11!"
"Englene fortalte meg det. Hvor er krystallen min?
Vent litt. Andre episode?
Er du på andre episode?
Herregud. Tenk at du gjorde det."
Kvinner overdriver. "Tenk at du gjorde det.
Jeg sov bare i fem minutter."
Kjærlighet er det beste.
Kjærligheten til partneren, kjærligheten til familien.
Derfor gjør jeg dette. For familien min.
Og nå er jeg så heldig at jeg kan gjøre andre ting.
Nylig gikk en av drømmene mine i oppfyllelse.
Et av de største forlagene i verden sa: "Mo, vi elsker standup-showene dine.
Og vi vil gjerne at du skriver en barnebok.
Vi gir deg 12 måneder, et lite forskudd, og du finner på en idé til en bok."
Og som sagt ville jeg være ærlig her i dag.
Det går 12 måneder. Jeg får en e-post klokka ti om morgenen.
Det sto: "Mo, håper du har det bra. Kan du hoppe på Zoom?
Vi skal gå gjennom boka."
Jeg tenkte: "Herregud." Jeg hadde glemt hele boka.
Jeg løper ned.
Jeg går til kjøkkenet og åpner Zoom i slåbrok og pyjamas.
Det var 30 personer på Zoom-samtalen.
Alle var fra dette forlaget.
"Hei, Mo, hvordan går det? Det var lenge siden.
Nå, hvordan går det med boka? "
Jeg tenkte: "Herregud, jeg glemte det."
Jeg ville ikke kaste bort tida deres.
"Tusen takk for denne muligheten, men det er dessverre ikke noe for meg."
"Hvorfor? Hva har skjedd?"
"Jeg har ikke fått noen ideer."
De sa: "Nei, Mo, hør her.
Vi har en idé. Vi elsker barnerimene dine.
Rastafari-barnerimene dine.
Hva med dette? Du kunne gjøre noe med eventyr.
Ja. 'Rødhette og ulven.'
Ja? 'Gullhår', 'Pepperkakemannen.'
Eller 'Jack og bønnestengelen.' Det har ikke opphavsrett.
Hva med det? Men…
Men med en jamaicansk reggae-vri."
"Hva i all Turtle Bay er det som foregår her?"
Dama på Zoom sier:
"Ok, hva om du opptrådte litt for oss på kjøkkenet?
Vi kan få ghostwriteren, Tony, med?"
Det var en svart fyr som het Tony.
"Hva med det? Han er fra samme sted som deg."
Jeg sa: "Tusen takk, men det føles ikke etisk riktig.
Jeg vil ikke sko meg på kulturen min."
De sa: "Så synd, Mo."
"Fordi jeg ikke logrer og gjør som dere vil?"
De sa: "Nei, Mo.
Du ville eie åndsverket, og vi kunne betale deg litt.
Ikke mye, men vi kan nok betale, si 300 000 pund."
Så…
her er boka jeg framførte på kjøkkenet mitt.
Kjør sporet, takk.
Hva sier jeg til dem?
Dette er en historie fra strøket mitt
Om ei unge jente Kalt Rødhette
Hun fikk en telefon Kom fort, sa de
Bestemora di er sjuk Og ser sjuk ut
Hun er sjuk, hun groover Det går raskt
Hun er sjuk og hun groover Hun ser sjuk ut
Hun ser ulven I bestemors klær
Hun tar en kniv Hun kjenner ham ikke egentlig
Den neste jenta trenger en boks
Gå under navnet Gullhår
Går inn i huset, spiser grøten
Stjeler visdommen Tar kunnskapen deres
Men nei, hun slutter ikke der
Hun sover i senga Hun bor ikke der
Hun sover i senga Hun har lyst hår
Hun sover i senga Og det er veggedyr der
Ginger er en pepperkakemann
Søt og deilig pepperkakemann
De kjenner ikke pepperkakemannen
Søt og deilig pepperkakemann
Pepperkaker De vil drepe ham og skyte ham
Han har nøttene Og et lite stykke gluten
Pepperkaker inneholder ikke egg
Men man får ikke pepperkaker Hos Greggs
Så jeg er på Zoom. Det går strålende.
De hvite middelklassedamene er helt fra seg.
"Gudameg! Det er Notting Hill her inne. Sett på maken!"
Jeg visste at jeg gjorde det bra, for Tony, ghostwriteren, tok helt av.
Han slo over til yardie. "Ah wah di bloodfire yuh deal wid?"
Folkens, jeg mista grepet.
Jeg spant så langt ut at jeg glemte at det var til en barnebok
da jeg sang om "Jack og bønnestengelen".
Kjør sporet, takk.
Hva sier jeg til dem?
Kan dere klappe?
Hva sier jeg til dem?
Han har bønnene, han selger kua
Klatrer opp bønnestengelen "Hvordan?"
"Fe, fi, fo" og så "fum" Jeg sier: "Fe, fi, fo" og så "fum"
Jeg er Jack, og du kan suge mora di!
London, det var alt fra meg. Tusen takk.
Gud velsigne dere.
Tusen takk.
Når jeg sier Sør, sier dere London.
-Sør! -London!
Når jeg sier Mo, sier dere Gilligan.
-Mo! -Gilligan!
Når jeg sier Mo, sier dere Gilligan.
-Mo! -Gilligan!
Takk. Det var alt fra meg. Ha det bra. Gud velsigne dere.
Tusen takk.
Tekst: Sissel Drag