Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
MO GILLIGAN: TRĂIEȘTE CLIPA
Londonezi, faceți dracului niște gălăgie!
Am fost cu turneul ăsta peste tot.
Făceam televiziune, îmi ziceau Dl Sâmbătă seară.
Și am vrut să fac un turneu mondial.
Nu pentru mine. Am vrut să pun pe hartă comedia britanică de culoare.
Ăsta a fost permanent planul, asta am urmărit.
Și m-am gândit să-l încheiem la Londra.
Nu oriunde, ci în sudul Londrei. Să vă aud, londonezi din sud!
Voiam să văd lumea.
Noi, negrii, mergem în vacanțe, dar nu călătorim.
Țin minte când i-am zis învățătoarei că la vară mă duc în vacanță.
Învățătoarei nu i-a venit să creadă.
„Poftim? Te duci în vacanță?
N-are noimă. Mergi la cantina socială. Cum se poate?
Trăiți din alocație. Ce se întâmplă?”
Și de ce e diferit?
În copilărie, noi nu călătoream.
Unii prieteni o duceau mai bine, ei călătoreau.
Părinții lor ziceau: „Mo, mergem în călătorie. Vino cu noi!”
„Ca să par înfiat de niște albi? Ești bine, frate?”
Știm toți cum e prima vacanță pentru noi.
Nu ne ducem la all-inclusive la Ayia Napa sau în Ibiza.
În prima noastră vacanță,
mergem să vedem de unde se trage restul familiei,
într-o țară caldă, înainte să moară.
De asta mergem noi în vacanțe, da?
I-am zis învățătoarei că mă duc în Caraibe.
Zice: „Doamne! Copii, puneți jos stilourile imediat!
Ghicește cineva unde e asta?”
Holly, șase ani: „În Africa.”
„Faci mișto?”, i-am zis.
Învățătoarea zice: „Nu acel loc, Holly. Celălalt.”
Da.
Eram în al nouălea cer. Șase săptămâni de vacanță.
Și urma să-mi vizitez stră-străbunica, da?
Mă întrebam cum e casa.
Îmi închipuiam o casă mare, cu mult teren. Probabil o plantație cu angajați proprii.
Și oprim lângă o colibă amărâtă.
Nici vorbă de animale sălbatice, nu.
Doar o capră murdară, cu sfârcuri lungi.
Vorbesc cu capra, o salut. Până și ea are nepolitețea aia jamaicană.
Până și ea zice…
Și știm regula. Când ajungi, mama îți spune:
„Nu cere nimic, nu spune nimic, nu face nimic!”
Mă uitam la stră-străbunica mea și îmi venea s-o întreb ceva.
Fiindcă așa fac copiii, pun întrebări.
Unii știți cum fac copiii în vacanță. „Mami, ce e în spațiu?”
Nu vă vine să-i ziceți să tacă dracului odată?
Dar așa sunt copiii, întreabă.
Mi-am luat inima în dinți și am întrebat-o câți ani are.
Fiindcă nu știam, nu avea acte.
Nu știam dacă are 85 sau 85.000 de ani.
Nu știam ce vârstă avea femeia asta. Deci am întrebat-o.
Biata femeie s-a defectat.
Făcea: „Păi am… Păi am… Păi am…
Bun, păi am…
Păi m-am născut în… M-am născut…”
Părea o piesă dancehall.
„Păi m-am născut în… M-am…
Păi…”
Biata femeie!
Zic: „Spune! În ce an era?”
Ea face: „M-am născut în 19… 19…
Cât ai…? Tu ai 20.
Deci da, eu m-am născut în 19…
În 1921.”
„În 1921? Ai fost colegă cu Harriet Tubman?
Bătrână mai ești!”
Sincer, i-am zis mamei:
„Hai să ne cărăm dracului de aici!
E sărăcie, hai să ne cărăm!”
Mama zice: „Nu-i nimic, poți să te joci cu vărul tău.”
„Văr?
Mamă, ăsta are 46 de ani. Nu pot să mă joc cu el.
La plajă, ar zice lumea că e pedofil. Nu pot.”
Noi nu facem mare lucru în vacanță.
Am prieteni care mai fac una-alta.
Noi, negrii, evităm unele activități.
Învățătoarea mi-a zis să fac surfing când mă duc acolo.
Surfing?
Noi abia ne înmuiem picioarele.
Băgăm un deget și facem:
„Gata, mie mi-ajunge.
Nu, frate, e ceva înăuntru.”
Îmi plac călătoriile, nu și aeroporturile.
Știți cum sunt aeroporturile. Oribile.
Mai ales când ajungi la controale.
În Regat, oamenii de la pază au o politețe ciudată, pasiv-agresivă.
„Mă scuzați, puteți sta pe loc? Mulțumesc!”
Îți vine să zici:
„Ești amabil sau mă iei la mișto? Cu cine vorbești?”
Respectăm regulile, așa suntem noi. Stăm unde ne-a zis.
Dar n-o lăsăm așa, vrem să avem ultimul cuvânt.
„Bine. Îmi pare rău, n-am văzut că scria să stau acolo.
E vina mea.”
Celălalt nu se lasă.
„Data viitoare când veniți, o să știți. Nu, eu vă mulțumesc!”
Și o ținem tot așa, cu ciudățenia asta de politețe britanică, pasiv-agresivă.
Toți știm că regula în Marea Britanie e să nu faci scandal.
Nimeni nu vrea să facă scandal, nu? Am văzut toți scandaluri.
Văd în magazine oameni care fură Lurpak.
Nu-mi vine să cred că se fură unt.
Aici am ajuns, serios?
Mi se pare senzațional. Și toți ne uităm până ne vede cineva.
„La ce dracu' te uiți?”
„La nimic. Nu mă uit la nimic.”
Unii vă gândiți: „Untul ăla e scump. Normal că se fură.
Nu lucrăm toți la ITV. Despre ce vorbim aici?”
Unii mâncați pâine cu margarină. Scârbos!
Eram tentat să plec din Marea Britanie.
Voiam să plec de aici, să mă mut în America.
Vorbesc serios.
Unii v-ați speriat. „Incredibil! Ne abandonezi aici?”
Dar mă refer la Hollywood.
America e una, Hollywood e altceva.
Sunt două locuri diferite.
Evident că dacă faci stand-up comedy,
film, televiziune și așa mai departe,
acolo trebuie să ajungi.
Și te tratează regește, serios.
Noi nu facem așa ceva. Tratăm pe toată lumea așa cum este.
Să zicem că e aici o vedetă, cel care-l joacă pe Ian Beale.
Noi îi zicem Ian Beale, nu-i așa?
Ne și ducem la el. „Te cunosc! Ești Ian Beale!”
Și bietul om nu ne-ar corecta: „Da, așa e. Eu sunt.”
Prima noastră reacție e miștoul.
„Ian! Mai ții minte asta? Ian!
«Nu mai am nimic!»”
Asta-i…
Asta-i prima reacție a britanicilor.
America e altfel.
Când am fost acolo, nici nu știau ce e ăla un mișto.
Paznicii lor din aeroporturi nu se joacă.
Acolo, TSA se ocupă cu treaba asta.
Era un tip care mergea de-a lungul cozii și ne zicea:
„Atenție la mine!
Scoateți lichidele din geantă!
Jos curelele, jos pantofii!”
S-a dus la o bătrână de 80 de ani, mai înceată.
„Țineți coada pe loc, doamnă!”
Mi-am zis că nu mă sperie tipul.
Doar sunt din sudul Londrei.
Salutări din sudul Londrei!
Mi-am zis că pot să-l dezarmez cu farmecul meu britanic.
I-am zis: „Iertați-mă, domnule!”
Cu cel mai tare accent britanic.
„Iertați-mă, pot să vă întreb ceva? Să-mi scot brățara asta?
Să nu declanșeze detectorul de metale.”
Tipul se uită și face…
„Jos cureaua, jos pantofii, tableta în tavă.”
„Nu, întreb dacă să-mi scot brățara, ca să nu declanșeze detectorul de metale.”
Tipul se enervează rău.
„Omule!
N-o să repet pentru voi, ăștia din țara lui Harry Potter!”
În viața mea n-am fost mai jignit.
Mă transformasem într-o femeie albă din clasa mijlocie. Nu cred că înțelegeți.
Am început chiar să vorbesc ca un alb.
„Poftim? E…
E o absurditate.”
Negrii nu folosesc asemenea cuvinte.
Unii vă și întrebați:
„Ce a zis? Absorbante? Ce vrea să zică?
Leon, notează să căutăm, frate!”
Nu vorbim așa.
Nimeni de aici nu l-a văzut pe Dushane aducând droguri în Top Boy,
iar Sully să zică: „E o absurditate. Sunt prea multe.”
Dar eu am vrut să mă mut în America.
Acolo primești tratament special, iar eu nu sunt obișnuit.
Actorii britanici negri sunt la mare căutare.
Daniel Kaluuya e apreciat, ia Oscaruri.
Damson Idris, Cynthia Erivo și lista continuă mult și bine.
Deci noi primim tratament special când ne ducem la Hollywood.
Vă dau un exemplu.
Fiți atenți la indiciile temporale, da?
Plec acolo miercuri ca să filmez un show de televiziune.
Plec miercuri dimineață, aterizez după-amiază, după ora lor.
Găsesc șase apeluri pierdute.
E număr american, sun și cineva îmi zice panicat:
„Dumnezeule, Mo Gilligan!
Trebuie să fii pe platou mâine la ora 6:00. E în regulă?”
Zic că da, e în regulă.
Joi dimineață mă duc pe platou. Și președintele… Fiți atenți!
Președintele televiziunii vine pe platou.
Toată lumea e panicată.
Mama mi-a zis mereu să fiu eu însumi
și să tratez oamenii cum mi-ar plăcea să fiu tratat.
A venit glonț la mine, nu știu dacă era intimidat.
„Bună! Dumnezeule! Mo Gilligan, sunt mare fan.”
Zic: „Da. Ce mai faci? Îmi pare bine.”
Ce să zic?
Tipul făcea: „Doamne! Suntem încântați că ai venit.
Dă-mi voie să te întreb, cum ți se pare aici?”
„E cam departe de casă”, zic.
„Zborul a fost cam lung, dar nu-i nimic.
Mi-e cam dor de gașcă, dar ce să-i faci?”
Îl aud pe tip: „Dumnezeule! Olivia, vino-ncoace!” Asistenta lui.
„Olivia, vino-ncoace! Fii atentă!
Îi lipsește casca lui.”
Zic: „Nu, gașca. Prietenii, înțelegi?
Din cauza diferenței de oră, facem mișto pe WhatsApp și cam atât.”
Tipul, îngrijorat:
„Dumnezeule! Olivia, de ce n-am știut de… De ce ți-e dor?”
„De miștouri.” „Să facem rost de miștouri, da?”
„N-am știut de asta, Mo Gilligan. Uite cum facem…
Ce zici de asta? Nu e mare lucru,
dar dacă îți aducem încoace cinci prieteni mâine-seară, cu tot cu miștouri?
E bine așa?”
Nu cred că știa că am crescut într-o locuință socială.
Să-mi aducă prietenii în 24 de ore?
Îmi venea să-i zic: „Dă-i încolo! Dă-mi mie banii!
Crezi că-mi trebuie…?
Crezi că-mi trebuie sprijin emoțional?”
Dar nu poți, e neprofesionist. Așa că mi-a adus prietenii.
După 24 de ore, mă duc să-i iau.
Nu știau ce caută acolo. „Care-i treaba, frate?”
Unuia nu-i venea să creadă unde a ajuns.
„Arată ca-n Grand Theft Auto, frate! Ce tare!”
Le-am zis că trebuie să mulțumim. Măcar atât să facem.
Ne-am dus în biroul lui.
„Ei sunt băieții. Voiam să-ți mulțumim.”
Tipului nu-i venea să creadă.
„Dumnezeule! Dumnezeule, Mo Gilligan!
Ei sunt gașca.
Dumnezeule!
Ca în Top Boy. Mo, o întrebare…
Mo, care-i planul?
Cum ajungeți tu și gașca ta pe platou mâine-dimineață?”
Zic: „Nu știu, dar lasă, ai făcut destul. Putem lua un Uber, nu-ți bate capul!”
Îl aud făcând: „Un Uber? Câh!”
Să n-audă! Cum eu nu pricepeam, zice: „Mo Gilligan, ești la Hollywood.
Gândește și simte-te ca la Hollywood!”
Cer lămuriri și el zice: „Ascultă! O să-ți trimitem un șofer.
Oriunde vrei să te duci, ai șoferul tău.”
„Sigur? Vorbești serios?”
Zice: „Uite ce e! Pentru tipii din Summerhouse, orice.
Așa…
Bine, ne-am înțeles.”
Așa că mi-a dat șofer, oameni buni. N-am avut șofer în viața mea.
Șoferul se numea D.J.
A venit la costum, cravată, pantofi lustruiți, pantaloni la dungă.
Nu era decât cu vreo doi-trei ani mai mare ca mine.
Prima oară mi-a deschis portiera. „Salutare, șefu'!
Încotro, șefu'? Vrei să vezi orașul, să mergi la o cafea?
Sau la sală, șefu'? Ce vrei să faci mai întâi, șefu'?”
Zic: „Stai așa, frate! Nu-mi mai spune «șefu'», de acord?
Acum ești liber.
Nu știu ce s-a întâmplat… înainte să ajung eu aici.
Dar acum ești din gașcă. Ești de-al nostru.”
L-am întrebat unde am putea să ne ducem.
Unii dintre băieți au joburi obișnuite.
Deci unde putem ieși?
D.J. îmi zice: „Nicio grijă, știu eu pe cineva.”
A pus mâna pe telefon. Făcea…
„Da…
Da…
Da, sunt britanici. Da…
Da…
Nu, nu ca Gordon Ramsay.
Sunt ca…
Ăștia sunt ca Idris Elba. Da…
Bine, s-a făcut.”
Închide și îl întreb pe cine a sunat.
D.J. zice: „I-am dat numărul tău celui mai tare organizator din Hollywood.
Îți scrie imediat.”
„Bine”, zic. Și primesc mesajul.
Întâi de toate zice: „Salut! Îmi trebuie un nume pentru masă.”
I-am trimis numele meu, Mo Gilligan.
I-am trimis…
Mulțumesc, îmi fac singur cascadoriile. Mulțumesc mult!
Jackie Chan n-ar fi reușit.
Deci i-am dat numele meu.
Ascultați aici!
Îmi răspunde cu emoticoane din alea cu flăcări.
Le arăt băieților, un pic derutat.
Unul începe să mă perie. „Ești vedetă mondială. Te știe, frate.”
Apoi îmi mai scrie o dată. „Stai, e vrăjeală. Nu ești Mo Gilligan.”
Zic: „Frate, drept care Mo mă iei?
Cine mă crezi? Mo Farah? Mo Salah? Cu care Mo mă confunzi?”
Zice: „Nu, nu ești umoristul britanic Mo Gilligan.”
Sincer, mă întrebam: „Sunt așa de cunoscut aici?”
Îmi scrie iar: „Nu, minți. Anulez rezervarea.”
Zic: „Frate, sună-mă!” Foarte defensiv, ca în sudul Londrei.
„Sună-mă imediat!”
Mă sună, răspund foarte ostil: „Alo!”
Și îl aud…
„Chiar ești Mo Gilligan!
De ce nu mi-ai zis că ești în oraș?”
„N-am… N-am avut numărul tău să te anunț, n-am știut ce să fac.”
Zice: „Vino la club când vrei tu.”
Închide. Noi eram nedumeriți.
Ne îmbrăcăm, ne ducem la club
și găsim o groază de lume afară.
Erau rapperi, baschetbaliști din NBA, chiar și traficanți de droguri.
Toată lumea stătea la coadă să intre.
Mă întrebam cum o să intrăm noi, eu și cei cinci prieteni ai mei.
Întreb care-i protocolul.
„Poți să parchezi vizavi? Cum se face?
Intrăm noi? Te duci tu și aduci mâncare? Să-ți dau mesaj?”
D.J. zice: „O să vă aștept aici toată noaptea.”
„Adică noi intrăm și ne distrăm de minune, iar tu aștepți aici?”
D.J. zice: „Da, toată noaptea.”
Recunosc, mi-a părut foarte rău de el.
Nu și prietenilor mei. „Bine, pa! Să mergem, dă-l dracu'!”
Zic: „D.J., vino cu noi. Măcar atât putem face.”
El zice: „Sigur pot să vin cu voi, șefu'?
Ești sigur? Vorbești serios?”
Zic: „Termină! Nu ești în Django.
Haide! Acum ești de-al nostru, clar?”
Ne apropiem de club. Toată lumea era afară, aștepta să intre.
Mă întrebam cum o să reușim eu, prietenii mei și șoferul să intrăm,
având în vedere ce oameni așteptau să intre.
Mi-am zis că mai bine nu mă fac de râs.
Îi scriu organizatorului că-i mulțumesc tare mult
că ne-a găsit o masă așa din scurt, dar eu și băieții o cedăm.
„Bem ceva în zonă. La revedere!”
Am trimis mesajul.
Oameni buni, jur pe mama.
E acolo sus.
Dacă mint, o să zică: „Ce mama naibii, băiete?”
De cum am trimis mesajul, s-a auzit o voce din fața clubului.
„Faceți loc toți!
Vine Mo Gilligan.”
A fost prima oară când m-am gândit că am un tiz acolo.
„Care sunt șansele?”
Unul dintre băieți îmi dă un ghiont.
„De tine e vorba.”
Mă gâdil ușor, așa că am țipat. „Termină, frate! Încerc să par meseriaș.”
Ne îndreptăm spre coadă și se întâmplă o ciudățenie.
În timp ce ne apropiem,
se face cărare în mulțime de parcă eram Moise.
Merg și mă apropii de intrare.
În spatele meu, băieții mă întreabă: „Despre tine e vorba, da?”
Încerc să-i calmez. „Stați să ne vedem intrați!”
Ne apropiem.
Aud fetele de la coadă vorbind. „Doamne! Știu cine e.”
În gândul meu: „Te dai mare. N-ai văzut tu Gogglebox. Te rog!”
Un baschetbalist de doi metri îmi bloca drumul.
Eu, foarte respectuos: „Scuze, încerc să trec. Iartă-mă!”
Tipul se făcea că nu mă vede, nu mă aude.
„Nu știu cine e.”
Eu eram drăguț, mă scuzam…
„Nu știu cine e.”
Organizatorul mă chema.
I-am arătat că nu pot să trec de ăla. Și-l aud: „Alo, tu! Fă loc!
Fă loc să treacă Mo Gilligan.”
Vă zic, am trecut pe lângă el de parcă eram LeBron James.
„Fă-mi loc, frate!
Fă-mi loc!”
Ajungem în față, ei ridică chestia aia…
Trecem.
Nu ne-au percheziționat!
Unul dintre amici avea iarbă în chiloți. Îi fac semn să tacă.
În timp ce intrăm, aud că ne strigă cineva.
Credeam că ne dau afară.
Dar a ieșit șeful clubului.
Face: „Dumnezeule, Mo Gilligan!
Ce plăcere să te am în localul meu!
Mulțumesc că ai ales clubul meu.
Am nevoie de două lucruri înainte: un card și buletin, se poate?”
Le zic băieților că fac cinste, îi dau cardul și buletinul.
Oameni buni, problema la Hollywood
e că toți cred că aveți ceva în comun când aud de unde ești.
Uneori spun lucruri fără niciun sens.
Patronul clubului se miră întruna. „Sunteți din Londra, nu?”
Îi zic că da.
Tipul exclamă: „Doamne! Incredibil! Am fost cu soția la Barcelona anul trecut.
Exact.”
Unul dintre băieți dă să comenteze, dar îi închid gura. „Da, cum să nu?”
Apoi suntem conduși în club.
Mergem la separeul nostru și văd alți băieți din Londra.
Mă observă și zic: „Ce tare! Omul ți-e fan, nu? E mâna ta?”
Recunosc, mi-a făcut plăcere, dar am făcut pe modestul. „Terminați!”
I-am chemat să stea la masa mea. „Sigur?” „Veniți!”
Mergem la separeul nostru și vedem că e strâmt.
Nu era mare, era foarte strâmt.
Eram 12 tipi de culoare și dansam acolo, înghesuiți.
Ni se frecau coatele și brațele.
Dar nu mă deranja.
Puteam să mor fericit știind că am fost la Hollywood cu prietenii mei.
Vine organizatorul și zice: „Mo Gilligan, prietene! Care-i treaba?”
I-am mulțumit, i-am zis că apreciez ce ne-a aranjat atât de rapid.
„Mulțumesc din suflet!”
Mă întreabă cum mi se pare.
Zic că mi se pare grozav. Un pic cam strâmt, dar asta-i treaba.
„Poftim?”
„E cam strâmt locul, dar asta e.”
„Ce? Nu! Dă-o dracu'! Pentru tine, doar ce-i mai bun. Vino!”
Se pune în mișcare, împingând oamenii.
Un prieten mă întreba cine mă crede.
Muhammad Ali, poate. Habar n-aveam ce se întâmplă.
Și primim alt separeu, oameni buni. Un separeu pentru VIP-uri serioase.
Primim separeul… De asta zic că Hollywoodul e incredibil.
Fiindcă acolo era un bărbat și era însoțit de vreo opt femei.
Organizatorul se duce la el: „Îmi pare rău, dar trebuie să vă mutați.”
Evident că ăluia îi sare muștarul.
„Cum adică trebuie să mă mut? Cine căcat ești tu?”
Fiecare cuvânt era ca un glonț pentru orgoliul meu.
„Cine ești tu?”
Ne-am uitat unul la altul și am zis:
„Ai văzut Scena misterelor: Marea Britanie?
Nu?”
Organizatorul zice că ne dă cea mai bună chelneriță, Liberty,
să aibă grijă de noi.
Așa că vine Liberty.
Femeia avea vreo 1,80 metri și arăta ca un model Victoria's Secret.
Purta un corset, cizme înalte și chiloți tanga.
Ați auzit ce am zis?
Corset, cizme înalte și chiloți tanga.
În club, da?
Adică, dacă-și întindea piciorul,
dacă făcea așa, îi ieșeau flapsurile afară.
Nu cred că vă dați seama ce zic.
Nu e ca în cluburile de pe vremuri,
când venea o fată și vă oferea shoturi și cocktailuri.
„Nu? Strigați-mă dacă vreți, da?”
Femeia asta vine la mine cu o listă.
Zice: „Bună! Dumnezeule! Ce faci, Mo Gilly?”
Mă întrebam la cine se referă.
Zice: „Cred că vă e sete, vă aduc ceva de băut. Dumnezeule!”
Oameni buni, deschid meniul și se aprinde, e un meniu digital.
Are prețurile acolo, sunt în fața mea.
Și în timp ce mă uit la meniu,
meniul se uită și el la mine.
N-o să vin în fața a 15.000 de oameni
să mă prefac că nu câștig bine.
Dar credeți-mă pe cuvânt,
mă uitam la prețurile băuturilor și nu puteam să nu-mi pun întrebări.
M-am întrebat chiar: „Cumpăr acțiuni la mărcile astea de băuturi?
Altfel, ce prețuri sunt astea?”
Mă uit la prieteni, ei nu se uitau la mine.
Brusc, toți erau arhitecți. „Tare! Ăla e un candelabru?
Sunt două candelabre. Cum le-au urcat acolo?
Cum au făcut?”
Mă uit la unul anume. Toți avem un amic mai zgârcit.
Zic: „Ia uite cât costă asta!”
Se uită și zice: „Știi câte sticle am lua de la Costco cu banii ăștia?”
Ce?
Liberty zice: „Îmi pare rău, Mo Gilly, dar trebuie să vă grăbesc.”
Mi-am zis că nu trebuie să mă dau mare, nu mă cunoaște nimeni aici.
„Nu-i nimic”, am zis. Și am luat pachetul cel mai ieftin.
Liberty zice: „Uite care-i mersul aici! Ai ales pachetul economic.
Nu conține lumini, show, artificii, pancarte. Îți convine?”
Zic că da, nicio problemă și ea pleacă.
Se întoarce după două minute cu o frapieră.
O frapieră, două sticle de șampanie, una de vodcă și una de coniac.
Mi s-a părut că e suficient, până am văzut ce face Hollywoodul din prietenii mei.
Unul luase o șampanie și o împărțea ca la Cina cea de taină.
„Uite, ia niște șampanie! Sigur, că da, ține!
Bineînțeles, adu-ți și prietena! Nu, nicio problemă.”
Vă jur, nu sunt zgârie-brânză, dar calculam fiecare pahar turnat.
„Mișto, paharul ăsta face cel puțin 95 $.
Bem și restul sticlei? Dă-o încolo, o pun înapoi.
O pun înapoi.”
Apoi mi-am zis: „Hai să savurăm, să ne relaxăm!”
Cei ca mine și gașca mea n-au parte de așa ceva foarte des.
Așa că am început să mă distrez.
Apoi am văzut ce-și luau baschetbaliștii.
Și ce priveliște era!
Aveau artificii și tot tacâmul.
Aveau și o pancartă. Nu mai văzusem în cluburi.
Chelnerița lor avea o pancartă. Și se uita la noi. Mergea așa cu pancarta.
Mă întrebam ce scrie pe ea.
Toți de pe ringul de dans țipau.
Mă uit la pancartă, să văd ce-i pe ea.
Pe pancartă scria: „Băieții din NBA sunt aici.”
Știți ce mai scria?
Mai scria: „Țineți pasul, londonezi pârliți!”
Mi-am zis că nu e vorba de noi.
Nu suntem noi londonezii pârliți.
Dar DJ-ul a luat microfonul și a zis: „Frate!
Au dat clasă Londrei.
I-au dat clasă lui Mo Gilligan!”
Tot clubul s-a întors și s-a uitat la mine.
Cum îndrăznea? Am fost la Celebrity Bake Off!
Cum îndrăznea?
Am zis: „Nu-i nimic, hai să mai luăm de băut.”
Băieții au zis: „Nu lua, exact asta vor, o întrecere.
Vor să te facă să cheltui mai mult, să bage zâzanie între negri.”
Zic: „Ia stați așa!
Unde era spiritul ăsta
când admirați candelabre și vorbeați de Costco?
Lasă, rezolv imediat…”
Mă uit la meniu,
să văd ce-mi permit și ce nu,
pentru ce trebuie să-mi alimentez contul, ce m-ar băga în datorii…
Așa se întâmplă.
Când știm că aruncăm cu bani, ne gândim ce să vindem a doua zi.
Cât aș lua la talcioc pe Playstation 5 când mă întorc acasă?
Așa facem când știm că o să cheltuim mult.
Deci mă uitam să văd ce-mi permit.
Apoi, fiți atenți, DJ-ul ia din nou microfonul.
Zice: „Frate!
Au dat clasă Londrei.
Ce ar zice Skepta?”
Skepta?
Ce treabă are Skepta?
Deja mă simt presat, mă gândesc că mâine o să mă dea la Link Up TV.
Mă uit la meniu și văd ceva.
Se chema Pachetul Diamant negru.
L-am cerut pe ăla.
Nu avea preț, zicea „PLC”.
Nu știu ce înseamnă asta, sunt dislexic.
Cred că înseamnă „pârlit la cont”, așa că cer pachetul ăsta.
Liberty pleacă.
Trec zece minute, nu primim sticle, pahare, artificii.
Mă gândesc că m-au fraierit.
Apoi, din senin,
DJ-ul oprește muzica în club.
Apoi stinge și luminile din club.
Toate luminile s-au stins.
N-ai două show-uri pe Netflix degeaba.
A luat microfonul și a zis: „Frate!
Au dat clasă Londrei.
I-au dat clasă lui Mo Gilligan. Mo Gilligan…
Dar n-am știut…”
Ecoul nu era un efect, îl făcea el din gură.
„N-am știut…
că o să revină așa.
Așa…”
„Cum anume, frate?”, mă gândeam.
Mă uit la Liberty, e lângă bucătărie.
O întreb din priviri ce naiba se întâmplă.
Zice: „O clipă. Se rezolvă.”
Are pe ea o pelerină și mască.
Mă întreb ce ciudățenie gen Illuminati sau P. Diddy
o să se întâmple în seara asta aici.
Înainte să mă pot gândi,
începe să se audă muzica în club.
Și vine Liberty.
Nu zâmbește, are ochii cât cepele.
Mărșăluiește într-un fel ciudat în timp ce vine spre noi.
Liberty vine mergând așa.
O imit pe Liberty.
În spatele ei, sunt alte două dansatoare.
Tot cu pelerine, executând același dans ciudat…
Fiți atenți!
În spatele lui Liberty, mai erau patru bodyguarzi samoani.
Țineau ceva, dar noi nu vedeam ce anume.
Merg executând același dans ciudat.
Așa…
Mă întrebam dacă vor să sacrifice o capră aici, în club.
Apoi, toți bodyguarzii samoani încep să facă așa.
Și să ridice ceva, dar noi nu vedeam ce.
Știți ce ridicau?
Ridicau un sicriu cu 25 de sticle de șampanie în el.
Încep să mărșăluiască spre noi așa.
Evident, toți prietenii mei înnebunesc.
„Ce? Ce-i asta?
Mo, e pentru noi?
E pentru noi?
Să moară mama, e mâna ta?
Mo, fii atent! Dacă nu e pentru noi,
să moară mama, îți pocesc fața.
Mo, tu ai pus asta la cale?”
Mi-am asumat meritul.
Am zis: „Frate, uneori trebuie să faci de-astea.”
Nu mi-e rușine să recunosc, am început să-mi pierd busola.
S-au apucat să pună sticlele una câte una pe masa noastră.
Mă simțeam ca un traficant de droguri.
Dădeam pe afară de entuziasm. Făceam așa.
M-am dus glonț la baschetbaliști. Glonț m-am dus.
„Ce?”, am zis.
„Ce?
Așa se face la noi, frate.”
Oameni buni, pentru prima oară în viață, mi-am pierdut busola.
Nu cred că înțelegeți. Nu mai pățisem.
Nu mă recunoșteam.
Unul dintre baschetbaliști zice: „Trebuie să știu. Cum te cheamă?”
„Nu-ți bate tu capul”, i-am zis.
„Nu, englezoiule! N-am mai văzut așa ceva. Cum te cheamă?”
Zic: „Nu-ți bate tu capul, frate!”
„Nu, englezoiule. Cine ești?”
„Eu?” Zice: „Tu.”
„Eu? Sunt…
Dushane, frate!
Vindem droguri!”
Prietenii meu intervin: „Stai așa! Ba nu vindem.
Lucrez în IT și îmi risc jobul. Ce faci?”
Oameni buni, pentru prima oară în viață, mi-am pierdut busola.
Să fie clar, m-am mai îmbătat, dar nu să-mi pierd busola.
Împărțeam șampanii de ziceai că sunt Oprah.
„Poftim o sticlă. Și tu. Toată lumea primește.”
Îmi pierdusem busola.
I-am dat o sticlă de șampanie și lui D.J., șoferul.
„Uite, ia o sticlă de șampanie!”
„Nu, omule. Nu beau eu șampanie.”
Am insistat. „Ori la bal, ori la spital. Trăiește-ți viața!”
Zice că nu, nu bea șampanie. „Bine, ce bei?”
Zice că lui îi place tequila.
Zic: „Liberty, vino încoace!
El e D.J., cel mai bun șofer din lume.
Adu-i o sticlă de tequila.”
Îmi aduce o sticlă mare, ca o vază.
I-am dat sticla. Fiți atenți!
D.J. începe să plângă în club.
În mijlocul nebuniei, el suspina. „Nu, omule!
Niciun client nu s-a purtat cu mine cum vă purtați voi.”
„D.J., acum faci parte din gașcă. Ești de-al nostru”, îi zic.
Face: „Ești sigur?” Zic: „Da, ești de-al nostru.”
I-am cerut și eu o sticlă lui Liberty. Aveam amândoi câte una.
D.J. mă pune să zic ceva ca gangsterii din cartierul meu.
Nu-s genul ăla de băiat de cartier.
Dar puteam să zic orice, nu se prindea. Așa că am zis:
Autoglass înlocuiește
Autoglass repară
D.J. era încântat. „Da, înlocuiește. Fiindcă geamul e găurit de gloanțe.”
„Da, cum zici tu.
E de la o pietricică, dar dacă vrei tu…”
Îmi pierdusem busola.
Mi-am zis că m-aș putea obișnui cu stilul de viață hollywoodian.
Să fiu cu prietenii, înconjurat de oameni,
să bem șampanie…
Apoi unul dintre baschetbaliști zice: „Trebuie să bem pentru amicul Dushane.”
Totul clubul scanda.
Dushane!
Eram impresionat. Să vă zic ceva!
A fost printre cele mai mișto momente din viața mea.
Lăsați comedia și premiile BAFTA!
Momentul ăla a fost…
Ce naștere? Nu știam ce mi se întâmplă.
Ăla era un moment extraordinar. Am băut toți shoturi.
Ce moment extraordinar!
I-am dat și lui Liberty unul și am cerut nota.
Beam ultimul shot. Sunt zgârie-brânză. Plătisem, deci…
„Bagă o sticlă de șampanie în buzunar! Ia-o acasă, frate!”
Extraordinar moment!
Și vine Liberty. Îi mulțumesc pentru notă.
Zic: „Du-te cu el, du-te…”
Vi s-a întâmplat să fiți beți mangă și să încercați să vă treziți?
Ați încercat vreodată? Îți freci sprânceana și faci…
Începi să-ți dai seama ce se întâmplă.
Am văzut că am cămașa descheiată.
Nu cred că înțelegeți. Descheiată de tot.
Mi se vedea și buricul.
Buricul meu făcea: „Tare! Ai luat-o pe arătură în seara asta, nu?”
Mă uitam la nota aia…
„Scuză-mă, Liberty…
Așa…”
Zice: „Doamne, Mo Gilly! Care-i problema? Ce se întâmplă?”
Zic: „Scuză-mă, încerc să disting prețul de TVA și de bacșiș.
Îmi zici cât e sticla aia?”
Liberty se uită și începe să calculeze…
„Bun, deci sticla aia de Casa Azul e…
E în regulă, e doar 5.000 $.”
Fără sticla luată pentru mine,
primul pachet, al doilea pachet…
M-am uitat la Liberty.
„Da… Știu de ce te cheamă tocmai Liberty.”
Zic: „Bine…”
Mă uitam la notă și ea întreba care-i problema.
„E…” Zice: „Ce e, Mo Gilly? Fii cinstit!”
Zic: „E…
o absurditate.
E ditamai absurditatea.”
Din cea mai tare noapte din viața mea, devenise cea mai rea noapte din viața mea.
Să ne înțelegem! Aveam bani să plătesc, dar mă gândeam:
„Măiculiță! Așa o ia la vale viața mea?
Sunt la Hollywood, fac show-uri bune, am show-ul meu, iau un BAFTA
și, cât ai zice pește, mă trezesc într-o emisiune cu portărei?
Și n-o prezint, sunt în ea.”
Eram uimit.
Știți ce? V-am zis că o să fiu sincer.
M-am gândit cum să recuperez banii. Dă-o naibii!
„Mâine mă înscriu pe OnlyFans.” Asta mi-am zis în minte.
„Recuperez banii ăștia în 24 de ore. Nu pierd vremea.
La treabă, ce naiba? Miercurea îmi arăt găoaza. Să vină banii!”
Îmi ziceam că e cea mai mare prostie
pe care am făcut-o în toată viața mea.
Dar m-am liniștit, fiindcă încă nu plătisem.
Amintiți-vă, îi dădusem patronului cardul și buletinul.
Apoi îmi vibrează telefonul. Ce-i asta?
Îmi scrie mama să vadă ce fac?
Mă uit și văd că mă anunța de tranzacție.
Își luaseră deja banii.
Am început să mă iau de sistemul bancar.
Vă bateți joc de mine?
Cum de n-ați suspectat o fraudă, deși sunt în străinătate?
Nu mă puneți să confirm că eu am fost?
Dar dacă-mi iau clor și biscuiți, mă deranjați cu întrebări, nu?
„Dv. ați fost? Da sau nu?”
Da, eu am fost.
Cea mai nasoală noapte din toată viața mea.
Groaznică! În așa hal, încât a doua zi, prietenii mei făceau:
„Frate, scuze că te trezim. Vrem să știi că îți mulțumim mult de tot.”
Încerc să-i opresc, dar nu se lasă.
„Tu nu-ți dai seama, frate.
Aseară am avut printre cele mai tari seri din viața mea.”
„Dar ai copii”, i-am zis.
„Frate, dă-i dracu' de copii! Nu-mi plac.
Cel mic e diabolic, între noi fie vorba. Nu mă omor după ei.
Dar ca prieteni, voiam să te trezim.
Înțelegem. Știm de nota de plată.
Dar voiam să-ți zicem că pentru noi a fost ceva unic.
Ca prieteni adevărați, voiam să-ți mulțumim, Mo Gilligan.
Apreciem foarte mult.”
Nu vă ascund, am discutat sincer cu prietenii mei.
Doar ăsta-i scopul.
Banii se duc, dar prietenii sunt familia aleasă pe veci.
Și… Da, așa e.
Nu, serios, nu vă lăsați prietenii! Sunt o familie pe care o alegeți pe veci.
Unul dintre băieți zice: „Știu ce o să te înveselească.
Am pus mână de la mână și fii atent!
Ți-am luat o cafeluță și o brioșă.”
Jur pe viața mea, oameni buni.
M-am uitat la ei și le-am zis:
„Sper să se prăbușească avionul cu voi. Credeți că-i de ajuns?”
Duceam altă viață atunci.
Asta era acum trei ani și jumătate și pe atunci eram singur.
Nu-mi plăcea să fiu singur.
A trebuit să mă duc singur la o nuntă.
Dar știți cum e, băieți. Noi ne îngropăm sentimentele.
La nunți, numai romantism în jur. Bărbații nu țin la asta.
Sunt două feluri de romantism. Sunt cuplurile noi.
Își freacă nasurile, de-astea.
„Da!”
Ea e bucuroasă. „Așa o să fim și noi. O să prind buchetul.”
Sunt și cupluri care au niște ani de vechime.
Ăștia se gândesc: „Auzi, când ajungem acasă,
hai să dormim, nu vreau altceva.”
Asta-i tot ce-i interesează.
Cred că femeile sunt mult mai romantice decât bărbații.
Nu generalizez, nu sunt toate la fel,
dar femeile sunt romantice.
Era o femeie singură, plângea.
Nici nu și-a dat seama. I s-a prelins o lacrimă.
Știți cum e, băieți?
Apare o lacrimă pe neașteptate, i se prelinge pe față.
Își dă seama și face: „Vai, nu azi! Sunt puternică.”
Recită afirmații pozitive.
„Sunt puternică. Sunt mișto. Sunt generoasă. Nu!
Unde mi-e cristalul? Unde mi-e cuarțul? Unde e?”
Dar știți ce mi se pare superb la femei?
Au grijă de alte femei.
Femeile fac asta tot timpul.
E superbă treaba asta la voi.
Două femei sunt pe ringul de dans.
O văd pe tipa asta plângând.
Se distrează fantastic, dar nu pot să nu remarce.
Dansează și încep. „Scumpo, nu te uita.
Dar o vezi pe fata aia? La stânga ta. Plânge.”
„Vorbești serios?”
„Da. Nu te uita!”
„Nu mă uit, am grijă.”
„Doamne! Mă duc să vorbesc cu ea.”
Și se duce la ea. Femeile se prefac.
E atât de evident! Faceți așa…
„Doamne! Nu se poate așa ceva!
Nu se poate ca o prințesă ca tine să plângă.
Nu, dragă, îmi pare rău! Mai ales în rochia aia Oh Polly.
Și eu am vrut să mi-o iau.
Nu se poate. Ascultă, scumpo! Nu plânge!
Lasă discreția și decența! Vino-ncoace! Nu plânge!”
Îi fac cunoștință cu toate fetele.
Toate se adună în jurul ei, îi șterg lacrimile de pe față.
„Nu plânge! Nu plânge, ești frumoasă.
Toate am trecut prin asta. Și Chantel a trecut. Așa-i, Chantel?”
Chantel zice: „Ce vrei să spui? Despre ce vorbești?”
Unele femei își sacrifică o prietenă
ca să consoleze niște străine.
„Ca să n-o lungesc, n-o cunoști,
dar tatăl copilului ei e închis pentru jaf și agresiune armată.
Nu-i așa, Chantel?”
„De ce-i spui problemele mele? Ce te-a apucat?”, zice Chantel.
„Nu-i nimic, s-a dat la televizor. Știm toate, stai liniștită.
Nu mai plânge!
Nu mai plânge, da?
Repede, Claire, dă-mi rujul tău!”
Claire nu vrea: „Nu, e de marcă.”
„Dă încoace rujul ăla! Nu plânge, da? Știi de ce?”
Să știți, băieți!
Femeile au mereu la îndemână niște citate de încurajare.
Gata de folosit instant.
Ăsta e preferatul lor.
E citatul salvator. Femeile îl adoră.
„Ascultă, scumpo! Nu plânge!”
Biata fată: „De ce?”
„Nu plânge! Știi de ce?
Îi dai satisfacție. Nu-i da satisfacție!”
Uitați-vă la toate scorpiile astea! „Da, l-am folosit.”
„Nu-i da satisfacție! Asta faci. Încetează!”
Parcă suntem la un talk-show de femei.
Bărbații nu fac așa ceva. Noi nu consolăm pe nimeni.
Să vă zic ceva! Noi ne vedem de treaba noastră.
Și facem chestia asta ca niște profesioniști.
Se poate ca un bărbat să fie la toaletă chiar aici și acum
și să plângă după o tipă.
Mă refer la plâns adevărat.
„Nu pot… să cred… Nu pot să cred ce-mi face…
De ce?
De ce?”
Orice bărbat care mai e în toaleta aia își vede de treaba lui.
Se spală temeinic pe mâini, încercând să afle ce s-a întâmplat.
Orice bărbat…
„Bietul fraier! Futu-i!”
Le și povestim prietenilor, nu? Fiindcă ne place să bârfim.
Dar când se întâmplă așa ceva, nu putem fi serioși. „Ascultă, frate!
E un tip la toaletă…
Nu, n-ar trebui să râd. Nu-i de râs.”
„De ce? Ce se întâmplă? Zi!”
„E un…
E un tip care plânge la toaletă, jur.”
Unii sunt inimoși.
„Serios? Ce chestie! Săracul! Cine știe ce-o fi pățit?”
Întotdeauna e unul mai curios.
„Ia să văd, frate!
Se smiorcăie ca o fetiță!”
„Stai așa! Ce faci?
Ce faci, Jerome?”
Întotdeauna am crezut că femeile știu ce vor.
Toate au mașină, un job bun.
Au casa lor.
Mai vor doar bărbatul perfect.
Să vă zic ceva!
Când fac 30-40 sau 50 de ani, au terminat cu joaca.
Știu ce caută. Au o listă de criterii și o listă cu semne rele.
Te întreabă ce zodie ești.
„Nu-mi trebuie un Leu, ca fostul. E semn rău.”
Și gata. Fiindcă te-ai născut în luna aia.
„Nu, e semn rău. Scuze! Nu, semn rău.”
Și mai au o listă. Pe asta o completează zilnic.
Știți ce e? Lista de lucruri câh.
Nu știu dacă știți ce-i asta.
Practic, băieți, e ceva ce facem fără măcar să fim conștienți,
care pur și simplu îi închide vaginul.
Gata, s-a închis cofetăria. Nu există resetare, n-are…
Gata. S-a închis pentru azi. Punct.
Să vă zic ceva, băieți. Orice faceți poate fi câh.
Nu vă dați seama. Încercați!
Întrebați fata la o întâlnire. O să zică numai banalități.
Femeile povestesc în detaliu.
„Da. Știi când cunoști un tip?”
„Da? Și? Mai departe.”
„Să zicem că te duci cu el la ping-pong, da?”
Nu înțeleg care-i problema. Bărbaților le place ping-pongul.
Eu am crescut prin cluburi de copii, ador ping-pongul.
„Nu, problema e ce se întâmplă în timpul jocului.”
Tot nu înțelegeam.
Mi s-a explicat: „Îți zic eu ce e câh. Un tip fugind după o minge de ping-pong.”
„Stai!
Am prins-o.”
Fetelor, pot să vă întreb dacă asta e câh?
Da!
Ce nemernice! Nici nu știați că e câh. „Acum e, notez! Bărbați la ping-pong.”
Sunt lucruri care nici nu ți-ar trece prin cap.
Te pun să-ți schimbi viața cu totul.
„Ții minte când ne pregăteam să mergem la show-ul lui Mo?
Ce ai făcut când te schimbai?”
„Nu știu. Am ieșit de la duș și m-am îmbrăcat.”
„Nu! Nu doar asta. Cu ce ai început?”
„Am ieșit de la duș…”
„Și știi ce ai făcut? Ți-ai pus tricoul înaintea boxerilor, da?”
Cică asta se cheamă să te îmbraci ca Winnie Puh.
Fetelor, e câh un bărbat care se îmbracă întâi cu tricoul?
Uitați câte au ridicat mâna!
Bărbații și-au mai aerisit fesele.
Și cârnăciorul…
Cred că femeile sunt așa fiindcă de fapt caută fleacuri pe care le adoră la tine.
Am o teorie despre dragoste, oameni buni.
Am o teorie numită DAL.
Ascultați-mă!
D e de la dragoste.
A e de la ascultare.
Dacă ești cu un om, trebuie să-l asculți.
Știți cum e, băieți. Echipa ta preferată a pierdut.
Ți-a stricat tot weekendul. Nu-ți vine să crezi.
„Cum am pierdut meciul ăsta?”
Femeile nu sunt așa. Nu înțeleg pluralul ăsta.
„Am pierdut?
Când ai jucat tu? Am pierdut?”
Îi zici: „Scumpo, te rog, nu acum.”
„Nu-i nimic. Nu e grav.
E doar un meci.”
„Nu e doar un meci! E viața mea, Sharon!
N-am nimic altceva.”
„Nu-i nimic. Mă ai pe mine.”
„Nu te vreau pe tine!
Tu nu joci ca atacant, nu?”
Iar L e cel mai important. Loialitate.
Să fii loial omului cu care ești.
Văd o mulțime de cupluri aici. Fiți loiali!
Să ne înțelegem, există loialitate de modă veche,
„până la moarte” și așa mai departe,
și loialitate specifică relației tale.
Lucruri pe care le faceți voi și alții nu le înțeleg.
Și sunt lucruri banale.
De pildă, alegeți la ce să vă uitați.
Intrați pe Netflix. „La ce ne uităm?”
Vede ceva. Stranger Things, Adolescență coruptă, Top Boy, Supercelula.
Iubita ta vede ceva și zice:
„Toți vorbesc despre serialul ăsta. Trebuie să-l vedem.”
Asta-i loialitatea. Ați stabilit.
„O să-l vedem. Nu acum, dar îl vedem.”
Aici începe loialitatea, da?
Asta înseamnă că nici tu, nici ea nu-l puteți vedea în altă parte.
Asta-i loialitatea asupra căreia ați convenit.
Mai toți bărbații vor să fie protectori.
Ca protector, trebuie s-o poți întreține.
Dacă o întreții, vrei să ai controlul.
Deci ce vrem? Să avem telecomanda.
Să putem pune pauză și derula înainte și înapoi.
Așa suntem noi. Vrem telecomanda.
Femeile sunt altfel.
Ele se simt în siguranță lângă tine.
Se pot destinde. Cu ce se destind?
Cu un pahar de vin, nu?
„Stai! Înainte să-i dai drumul, beau repede un pahar.
Îl dau peste cap, nu-mi pun mult.
Nu-mi pun mult.”
Găsiți serialul pe care vreți să-l vedeți.
V-ați instalat confortabil, dai play.
Gata, a început.
A început. Vă uitați la serialul vostru.
După vreo zece minute, vezi că s-a cam lăsat liniștea, așa e?
După 15 minute,
frumoasa de lângă tine…
e adormită de-a binelea.
Nu fiindcă s-a trezit devreme,
a avut o zi lungă sau s-a dus la sală.
Știți de ce a adormit?
Fiindcă a dat gata juma' de litru de vin în cinci minute.
Doarme dusă.
Acum trebuie să vezi singur serialul pe care voiați să-l vedeți împreună.
Aici intervine loialitatea. Îți spui: „Voiam să-l vedem împreună.”
Dar te-a lăsat singur. Și te uiți la serial, nu-i așa?
„Mă uit doar la un episod.”
Și începi să te uiți, trec 30 de minute.
Și te simți foarte bine, nu-i așa?
Știți de ce ne simțim bine, doamnelor?
Fiindcă nu ne pune nimeni întrebări
despre ce se întâmplă.
„Cine-i ăsta? De ce l-a omorât? Dai înapoi? E Banderas?
Ce caută aici? Caut pe Google. Pui pauză? Cine-i ăla?”
„Scumpo, nici eu n-am mai văzut serialul ăsta niciodată.”
„Întreb și eu, de ce te porți așa de urât?
Foarte urât!
Doamne!”
Nu se întâmplă așa ceva.
Și te uiți mai departe la serial.
Iar Netflix îți testează loialitatea.
Netflix zice: „Auzi?
Ești pe fază?
Urmează genericul.
Dar am încă un episod gata să înceapă
în cinci, patru, trei, doi…
Ce vrei să faci?”
„Dă-o-n mă-sa! Episodul doi!”
Episodul doi!
Știm că n-ar trebui să ne uităm la episodul doi.
E o blasfemie în relație.
N-ar trebui să te uiți, dar începe să-ți placă.
Dar ce să vezi? Se trezește frumoasa adormită.
Dar nu vă treziți oricum.
E ca și cum vi s-ar fi arătat în vis
că bărbatul face ceva interzis.
Și femeile se trezesc din somn…
Pun pauză, se uită la telefon. E mereu aceeași oră.
„E 23:23!
Îngerii mi-au spus. Unde mi-e cristalul?
Stai așa! Episodul doi?
Te uiți la episodul doi?
Nu-mi vine să cred că faci asta!”
Încep să exagereze. „Nu pot să cred!
Cât am ațipit? Cinci minute?”
Dragostea e minunată.
Dragostea pentru partener, pentru familia ta.
Asta mi-e motivația, pentru familie trag.
Acum am norocul să pot face și alte lucruri.
De curând mi s-a împlinit un vis.
Una dintre cele mai mari edituri din lume mi-a zis: „Ne place comedia ta.
Și ne-ar plăcea să scrii o carte pentru copii.
Îți dăm 12 luni, un mic avans
și tu alege despre ce vrei să scrii.”
Și apoi… V-am spus că o să fiu onest în show-ul ăsta, da?
Trec 12 luni.
Primesc un e-mail la ora 10:00.
„Salut, Mo, sper că ești bine. Poți să intri pe Zoom?
O să citim împreună cartea.”
„Ce? Dumnezeule!” Uitasem complet de cartea asta.
Fug la parter.
Mă duc în bucătărie și intru pe Zoom în halat și pijama.
Erau 30 de oameni în ședința aia pe Zoom.
Tot personalul editurii.
„Salut, Mo, ce mai faci? N-am vorbit de mult.
Ia spune, cum avansezi cu cartea?”
Mi-am dat seama că uitasem complet.
Nu puteam să le irosesc timpul.
„Vă mulțumesc mult pentru ocazia asta,
dar nu e de mine, din păcate.”
„De ce, Mo? Ce s-a întâmplat?”
Le-am zis că nu-mi venise nicio idee.
Dar ei au zis: „Mo, fii atent! Avem noi o idee.
Ne plac cântecele tale rastafariene pentru copii.
Ce zici de ideea asta? Ai putea adapta povești.
Da. Ai putea adapta Scufița Roșie.
Ai putea adapta Bucle Aurii, Omul de turtă dulce.
Sau Jack și vrejul de fasole, e fără drepturi de autor.
Ce zici de asta? Dar…
Dar adaptate în stil reggae jamaican.”
Am zis: „Ce Doamne iartă-mă se întâmplă aici?”
Tipa de pe Zoom zice:
„Ce-ar fi să ne prezinți una de la tine din bucătărie?
Și putem apela la scriitorul din umbră, Tony.”
Tony era un tip de culoare. „Putem apela la el.
Ce zici de asta? Are aceleași origini ca tine.”
Le-am mulțumit frumos, dar nu mi se părea etic.
Nu vreau să-mi vând cultura ca să fac bani.
„Vai, Mo, ce păcat!”, au zis.
„De ce? Fiindcă nu fac ce vreți voi, ca o marionetă?”
„Nu, Mo”, au zis.
„Ar fi proprietatea ta intelectuală și, mai ales, ți-am da niște bani.
Nu mulți, dar ți-am putea da vreo 300.000 de lire.”
Prin urmare,
iată cartea pe care am interpretat-o în bucătărie.
Muzica, vă rog!
Ce să le zic?
Uite o poveste din zona mea
Despre o fetiță, Scufița Roșie o chema
Primește un telefon să vină iute
Bunică-sa e bolnavă, treaba se-mpute
Și fata nu mai stă, se duce
Fata nu mai stă, o ia la goană
Ce-i asta, un lup în hainele bătrânei?
Înșfacă un cuțit și dă-i
A doua fată n-avea unde sta
Bucle Aurii îi zicea lumea
Intră într-o casă, mănâncă ce-i pe masă
Le fură înțelepciunea, le ia cunoașterea
Dar nu, nu se oprește aici
Se culcă în pat, deși nu-i casa ei
Se culcă în pat, lasă păr pe-acolo
Se culcă în pat și sunt ploșnițe
Turtă Dulce e un om de turtă dulce E dulce și drăguț
Dar ei nu-l știu de om de turtă dulce
Dulce și drăguț ca turta dulce
Vor să-l împuște, să-l omoare Pe omul de turtă dulce
Fiindcă-i cu nuci și are gluten puțin
Turta dulce nu-i cu ou
Eu zic că turta dulce nu-i cu ou
Dar nu găsești turtă dulce la brutărie
Cum ziceam, eram pe Zoom. Mergea brici.
Doamnele albe din clasa mijlocie erau înnebunite.
„Dumnezeule! Exact ca în Notting Hill. E incredibil!”
Știam că am succes fiindcă se dezlănțuise autorul din umbră, tipul de culoare.
Nu mai vorbea ca britanicii sadea, vorbea ca jamaicanii. Cam așa.
Mi-am pierdut busola.
În asemenea hal, încât am uitat că era vorba de o carte pentru copii
când am ajuns la Jack și vrejul de fasole.
Muzica, vă rog!
Să vezi ce-o să le zic
Bateți din palme!
Să vezi ce-o să le zic
Avea fasolea, vânduse vaca S-a urcat pe vrej, șeful n-a înțeles
Zic „fi, fai, fo” și apoi „fum”
Sunt Jack și poți să mă pupi în fund!
Londra, asta a fost. Vă mulțumesc foarte mult.
Fiți binecuvântați!
Mulțumesc mult!
Când zic „sudul”, voi ziceți „Londrei”.
- Sudul! - Londrei!
Când zic „Mo”, voi ziceți „Gilligan”.
- Mo! - Gilligan!
Când zic „Mo”, voi ziceți „Gilligan”.
- Mo! - Gilligan!
Mulțumesc, asta a fost. Aveți grijă de voi, Doamne-ajută!
Vă mulțumesc foarte mult!
ACUM ȘTIȚI. E RÂNDUL VOSTRU.
Subtitrarea: Georgeta Huzum