Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
МО ҐІЛЛІҐАН: ВІДЧУТИ МОМЕНТ
Лондоне, пошуми трохи, га?
Я їздив із цим туром абсолютно скрізь.
Був на піку роботи на телебаченні. Мене називали Суботнім Вечором.
Я сказав: «Хочу у світовий тур».
Не заради себе — я хотів показати світу гумор чорних британців.
Такий завжди був план. Така завжди була мета.
І я сказав: «Знаєте, завершимо його в Лондоні».
І не аби де в Лондоні. У Південному Лондоні.
Південний Лондон, пошуміть!
Я хотів побачити світ.
Бо чорні мають відпустки, але не подорожують.
Пам'ятаю, як я вперше сказав учительці.
Кажу: «Пані, я цього літа їду у відпустку».
Ця вчителька середнього класу не могла повірити.
Каже: «Як? У відпустку? Маячня якась.
Ти на безплатному харчуванні. Як це можливо?
Ти отримуєш дитячу допомогу. Що це таке?»
Наша відмінність у тому,
що ми, підростаючи, не подорожували.
У мене були друзі середнього класу. Вони подорожували.
Їхні батьки казали: «Мо, ми в подорож.
Їдьмо з нами».
Кажу: «Щоб здаватися чорним прийомним сином? Ви нормальні?»
Ми всі знаємо, яка у чорних перша відпустка.
Це ніяке не «все включено».
Це не Ая-Напа, не Ібіца.
Наш перший досвід відпусток —
поїздка побачити батьківщину решти родини у жаркому кліматі, поки вони не померли.
Ось чому ми їздимо у відпустку, так?
Я кажу: «Пані, я їду на Кариби».
Вона: «Боже мій. Діти, покладіть ручки.
Хтось вгадає, де це?»
Холлі, шість років: «Африка».
Питаю: «Ти вгораєш?»
Вчителька: «Ні, Холлі, не ці — інші.
Так».
Я так радів! Шість тижнів відпустки.
Я відвідаю свою прабабусю.
«Цікаво, який там будинок».
Дім буде великий, багато землі. Можливо, плантація.
У нас є власні працівники, так?
Ми приїжджаємо до клятої малої халупи.
Диких тварин немає. Ні, народ, немає.
Задрипана коза з довгими сосками.
Говорю з козою: «Привіт, козо».
Навіть коза по-ямайськи груба.
Коза така: «Якийсь дятел».
І ми знаємо правило.
Коли приїжджаєте, мама каже: «Нічого не питай,
нічого не кажи, нічого не роби».
Я сиджу… Це моя прабабуся.
Я хочу спитати.
Бо діти так роблять. Вони питають.
Середина семестру. Діти ставлять питання.
«Мамо, що в космосі?»
Ти дивишся на дитину й кажеш: «Стули пельку».
Але діти так роблять. Вони хочуть питати.
Я сказав: «Я спитаю. Прабабусю, скільки тобі років?»
Ми не знали. Вона не мала документів.
Ми не знали, чи їй 85 чи 85 000 років.
Ми не знали, скільки цій жінці. Я спитав: «Скільки тобі років?»
У бідолашної стався збій.
Вона така: «Коли я… Коли я…
Отже, коли я…
Коли я народилася… Народилася…»
Як вступ у танцювальному відео. «Народила… дила…
Коли я… ли я…»
Бідолашна жінка.
Кажу їй: «Ні, просто скажи. Який це був рік?»
Ця жінка: «Ну, я народилася в тисяча… тисяча…»
Зараз, скільки… Тобі 20.
Ага, а я народилася, так, у тисяча…
У 1921-му».
«У 1921-му?!
З ким ти в школу ходила? З Гаррієт Табмен? Ти стара».
Я подивився на маму:
«Мамо, гайда звідси.
Тут немає грошей. Їдьмо звідси на хрін».
Мама каже: «Нічого. Можеш пограти з кузеном».
«З кузеном?
Мамо, бляха, йому 46. Я не можу з ним грати.
Якщо підемо на пляж, він виглядатиме як педофіл».
Ми у відпустці нічим не займаємося.
У мене є друзі — вони займаються.
Ми в спільноті темношкірих дечого не робимо.
Пам'ятаю, учителі казали: «Будеш там — спробуй серфінг».
Серфінг?
Чорні просто занурюють стопу у воду.
Встромляємо палець і кажемо:
«З мене досить. Я все».
Ні, брате, там щось є, грубіяне.
Я люблю подорожувати, та не люблю аеропорти.
Ви ж знаєте: аеропорти жахливі.
Особливо коли доходиш до охорони.
У нас у Британії охоронцям притаманна пасивно-агресивна ввічливість.
«Вибачте, пане. Станьте на це місце. Дякую».
Дивишся на них: «Ви чемні чи знущаєтеся?
З ким ви говорите?»
Ми дотримуємося правил. Стаємо на те місце: «Добре…»
Але огризаємося. У Британії останнє слово має бути за тобою.
«Ага. Пробачте, я не бачив знаку, що стати треба тут.
Винен».
Тобі теж огризаються.
«Коли наступного разу будете в аеропорті, знак буде».
«Ні, дякую».
Ви кидаєтеся одне в одного
дивною британською пасивно-агресивною ввічливістю.
Бо ми всі знаємо правило Великої Британії: не драматизувати.
Ніхто не хоче драматизувати. Бо ми й так бачимо драму.
Я бачу її в магазинах. Бачу, як люди крадуть «Лерпак».
Думаю: «Чуваки, ви крадете масло.
Невже ми докотилися?»
Не знаю. Це дивовижно. Ми дивимося, поки не подивляться на нас.
«На що, бляха, дивишся?»
«Ні на що. Я ні на що не дивлюся».
Дехто з вас сьогодні: «Ну правда. Масло дороге.
Треба вкрасти масло.
Не всі ж працюють на ТБ. Про що ти говориш, бро?»
Дехто з вас намащує на хліб маргарин. Гидота.
Частина мене хотіла покинути Британію.
Так. Я хотів поїхати звідси й жити в Америці.
Чесне слово.
Дехто з вас: «Ти що, бро? Ти нас отак покинеш?»
Але я кажу про Голлівуд.
Бо є Америка, а є Голлівуд.
Два різні місця.
Бо і сфера, в якій я працюю, займаюся стендапом,
кіно, телебачення, усе це —
туди всі прямують.
Там ставлять на п'єдестал. Так.
У Британії ми так не робимо. До всіх ставляться по заслугах.
Ми бачимо зірку серіалів. Тут зараз може бути Іен Біл.
Ми на нього скажемо: «Сраний Іен Біл». — Хіба ні?
Навіть підемо до нього: «Гей ти! Я тебе знаю! Ти Іен Біл!»
Бідолаха скаже: «Так, це я. Так».
Перша реакція британців — кепкування.
«Гей, Іене! Іене, пам'ятаєш це? Іене!
У мене нічого не лишилося!»
Це…
Це перше, що роблять британці.
Америка інша.
Коли я там був, вони не розуміли слова «кепкування».
Навіть охорона в аеропорті жарти не жартує.
Охорона аеропорту називається TSA.
Один чоловік ходив туди й назад чергою,
казав усім: «Так, слухайте мене!
Рідину із сумок геть!
Ремені зняли! Взуття зняли!»
Підходить до жіночки 80 років. Вона каже: «Не знаю».
«Пані, ви затримуєте чергу!»
Я подумав: «Я його не боюся».
По-перше, ми з Південного Лондону. Південний Лондон — світу.
Я думав, що можу…
Я думав, що можу його обеззброїти британським шармом.
Я сказав йому: «Перепрошую, пане». З фантастичним британським акцентом.
«Перепрошую, пане. Дозвольте спитати. Браслет знімати?
Я не хочу, щоб спрацював металодетектор».
Він подивився на мене і…
«Ремінь зняв, взуття зняв, айпед у лоток».
«Ні, я питаю, чи зняти браслет, щоб не спрацював металодетектор?»
Йому урвався терпець.
«Чуваче!
Я не повторюватиму вам, гарріпоттерським вилупкам!»
Мене ще ніколи в житті так не зневажали.
Я став ніби білою леді середнього класу у «Вейтроузі».
Ви не уявляєте.
Почав вживати слова, яких чорні не вживають.
Кажу: «Що? Це…
Це абсурд».
Слухайте, темношкірі не вживають таких слів, як «абсурд».
Тут зараз є чорні.
«Що він сказав? Що таке "пересуд"»?
«Гей, Леоне, запиши це».
Ми так не кажемо. Ніхто тут не бачив серії «Ватажка»,
де Дюшейн каже: «Ось наркотики».
А Саллі такий: «Це абсурд. Ми стільки не продамо».
Але так, я хотів переїхати в Америку.
Там особливе ставлення.
Ставлення, до якого я не звик.
Нашим темношкірим акторам там фантастично.
Деніел Калуя почувається фантастично. Він виграв «Оскар».
Демсон Ідріс, Синтія Еріво, і цей список нескінченний.
Коли ви темношкірі британці і їдете в Голлівуд,
до вас ставляться особливо.
Наведу приклад.
Зверніть увагу на час, який я назву.
Я вилетів туди в середу, щоб знятися в телешоу.
Вилітаю в середу вранці. Приземлююся в середу вдень.
Приземлився, і бачу шість пропущених.
Передзвонюю на цей американський номер, хтось панікує:
«Боже, Мо Ґілліґане.
Слухайте, нам треба вас зняти завтра о шостій ранку. Ви зможете?»
Кажу: «Так, добре».
Ранок четверга, я прийшов на майданчик. Гендиректор… Послухайте.
Гендиректор каналу приходить на майданчик.
Усі панікують.
Мама мені завжди казала: «Будь собою.
Стався до людей так, як хочеш, щоб ставилися до тебе».
Він іде до мене. Не знаю, чи це було залякування.
Каже: «Боже. Нічого собі. Мо Ґілліґане, я ваш фанат».
Кажу: «Так. Правда, бро? Радий знайомству».
Ось так.
Він такий: «Боже мій. Ми такі раді, що ви тут.
Дозвольте спитати, Мо Ґілліґане, як вам у нас?»
Кажу: «Слухайте, я далеко від дому.
Переліт був довгим, але усе гаразд.
Трохи бракує звичного бедламу, але що є, те є».
Слухайте, що каже: «Боже мій.
Боже. Олівіє, іди сюди». — Його помічниця.
«Олівіє, іди сюди. Боже мій, слухай.
Він сумує за французькою мадам».
Кажу: «Ні, за бедламом. За друзями. Розумієте?
Бо у нас у вотсапі весь час добрий бедлам.
Ось і все. Розумієте?» — Він так занепокоївся! «Боже мій.
Олівіє, чому ми не знали… Чого вам бракує?»
«Просто кепкування». — «Ми вам дістанемо кепкування.
Мо Ґілліґане, я про це не знав. Отже, зробимо так…
Як вам таке? Це невеликий жест,
але може, ми доставимо п'ятьох ваших найближчих друзів завтра ввечері,
щоб вони привезли кепкування? Так вас влаштує?»
Навряд чи він розумів, що я виріс у муніципальному маєтку.
Привезти моїх друзів літаком за 24 години?
Я подивився на нього. Хотів сказати: «Забудь про них.
Краще дай мені гроші. Думаєш, мене хвилює…
Думаєш, мене хвилює емоційна підтримка?»
Але так не кажуть. Це непрофесійно.
Він привіз моїх друзів. Через 24 години я їх зустрічаю.
Вони нічого не розуміють. Питають: «Бро, що відбувається?»
Один не міг повірити. Питає: «Це що, Лос-Анджелес?
Схоже на Grand Theft Auto, грубіяне».
Кажу: «Треба піти йому подякувати».
Це щонайменше. Ми пішли до нього в офіс. Я кажу:
«Це хлопці. Ми хотіли вам подякувати».
Він не міг у це повірити.
«Боже мій. Ого. Мо Ґілліґане.
Хлопці з бедламу. Ого.
Боже мій.
Боже, як у "Ватажку". Мо, дозвольте спитати…
Мо, який план?
Як ви плануєте привезти ваш бедлам
на ранкові зйомки?»
Кажу: «Не знаю. Ви вже достатньо зробили.
Ми стрибнемо в убер. Не хвилюйтеся».
Він такий: «Убер? Фу.
О ні». — Питаю: «Тобто?»
Він каже: «Мо Ґілліґане, ви в Голлівуді.
Треба думати й відчувати як у Голлівуді».
Питаю: «Як це?» — Він каже: «Слухайте.
Ми вам знайдемо водія.
Хай куди ви захочете поїхати, у вас буде особистий водій».
Кажу: «Точно? Ви серйозно?»
Він каже: «Для хлопців із Саммерхаузу що завгодно. Ось так.
Ага. Отак.
Ага. Отак. Ага».
І він дістав мені водія. У мене ніколи в житті не було водія.
Цього водія звали Ді-Джей.
Приїхав такий — краватка, костюм, блискучі черевики, штани зі стрілкою.
Ще й не набагато старший за мене. Роки на два-три.
Зустрівши, відчинив мені двері. Питає: «Ну що, босе?
Куди спершу, босе? Оглянути пам'ятки, босе?
Хочете випити кави? Може…
Чи в спортзал, босе? Що спершу, босе?»
Кажу: «Чекай, бро. Чекай. Не називай мене босом, гаразд?
Ти тепер вільний. Я не знаю, що сталося
до того, як я приїхав.
Але тепер ти в банді. Ти один з хлопців».
Питаю: «Ді-Джею, куди можна поїхати?
У хлопців звичайний восьмигодинний робочий день.
Куди нам сходити?»
Ді-Джей каже: «Не хвилюйтеся. Я декого знаю».
Дістає телефон. І такий:
«Ага.
Ага.
Ага, вони типу британці. Ага.
Ага.
Ні, не як Гордон Рамзі. Ні.
Вони як…
Такі чортяки, як Ідріс Ельба. Так.
Ага, годиться», — прибирає телефон.
Питаю: «Ді-Джею, кому ти дзвонив?»
Каже: «Слухай, друже,
я дав твій номер найкрутішому промоутеру в Голлівуді.
Він тобі зараз напише».
Кажу: «Ага, круто», — і отримую повідомлення.
Перше, що він каже: «Здоров, як справи?
Назви ім'я — забронюю столик».
Думаю, клас. Відправив ім'я, Мо Ґілліґан.
Відправив… Дякую. Я сам виконую трюки.
Дякую. Дуже дякую.
Джекі Чан би так не зміг.
Я відправив своє ім'я.
Тепер слухайте.
Він відповідає купою емодзі вогників.
Показую хлопцям: «Я трохи не розумію».
Один з них: «Бро, ти ж міжнародна зірка.
Ні, бро, він знає».
Він знову відповідає.
Пише: «Ні, ти брешеш. Ти не Мо Ґілліґан».
Кажу: «Ого. Бро, за якого Мо ти мене прийняв?
Ти думав, я Мо Фара? Мо Салах?
З яким Мо ти мене переплутав?»
Пише: «Ні, ти не британський чорний комік Мо Ґілліґан».
От чесно. Думаю: «Я тут що, настільки відомий?»
Він знову пише: «Ні, ти брешеш. Столик скасовано».
Пишу: «Бро, подзвони мені», — обороняюся, я ж південний лондонець.
Кажу, дзвони мені.
Він мені дзвонить.
Відповідаю дуже вороже. кажу: «Йо».
Чую, як він…
«Мій друже, Мо Ґілліґане.
Чому не сказав, що ти в Лос-Анджелесі?»
«Я не…
Я не мав твого номера, тож я не знав».
Він каже: «Друже, приходь у клуб коли захочеш».
Кладе телефон. Ми збентежені.
Одягаємося. Їдемо в цей клуб.
Люди, там усі надворі.
Репери надворі.
Гравці НБА надворі. Навіть наркодилери надворі.
Усі надворі, намагаються зайти.
Я думаю: як ми з моїми п'ятьма друзями зайдемо в цей клуб?
Ми ж лише… Питаю: «Який протокол?
Запаркуєшся на тому боці?
Як це працює?
Ми зайдемо, а ти поїдеш по їжу?
Повернешся? Написати тобі?
Ді-Джей каже: «Слухай, я чекатиму тут усю ніч».
Кажу: «Що? Ми підемо й розважатимемося,
а ти чекатимеш тут?»
Ді-Джей каже: «Так, бро, усю ніч».
Скажу чесно, мені його було дуже шкода.
Але не моїм друзям.
«Ага, бувай. Бережи себе. Ходімо. Хрін з ним».
Кажу: «Знаєш, Ді-Джею, ходімо з нами.
Хоч так».
Ді-Джей: «Точно, босе? Мені можна з вами?
Ти впевнений, босе? Серйозно?»
Кажу: «Годі босів. Це не "Джанґо".
Ходімо. Ти тепер один з хлопців».
Ми йдемо до клубу. Ми надворі. Усі надворі, хочуть зайти.
Думаю, як я, мої п'ятеро друзів з Лондону і водій
зайдемо в клуб, коли туди хочуть зайти люди такого калібру?
Думаю, не буду соромитися.
Напишу промоутеру: «Слухай, дуже дякую,
що організував столик за такий короткий час,
але ми з хлопцями підемо, візьмемо щось випити за рогом. Бувай».
Відправляю.
Люди, чесне слово. Клянуся життям моєї матері.
Вона стоїть он там.
Якщо я брешу, вона видає: «Якого дідька, малий?»
Я відправив повідомлення, і далі було чути
лише голос зі входу в клуб:
«Гей!
Гей!
Усім відійти!
Мо Ґілліґан іде».
Уперше в житті я подумав:
«Мабуть, тут сьогодні два Мо Ґілліґани. Яка імовірність, що це для мене?»
Друг штурхає мене в бік.
Каже: «Це тебе».
Тицяє. А я боюся лоскоту.
Кажу: «Брате, не роби так. Я намагаюся поводитися круто».
Ми починаємо йти до черги і відбувається шалена річ.
Ми пішли до черги,
і люди почали розступатися, наче я клятий Мойсей.
Я іду і потроху наближаюся.
Хлопці за мною. Друзі питають:
«Що? Це для тебе, так?»
Я: «Спокійно, хлопці. Ми ще не прийшли».
Ми підходимо.
Я чую, дівчата в черзі перемовляються.
«Я знаю, хто це».
Думаю: «Не бреши. Тут не крутять "Ґоґлбокс".
Я тебе благаю».
Потім був двометровий гравець НБА. Він на шляху, я поводжуся скромно.
«Пробач, друже, я лише намагаюся пройти. Вибач.
Він вдає, що не бачить мене і не чує.
«Я не знаю, хто це».
І я: «Вибач, бро. Перепрошую. Я пройти…»
«Не знаю, хто це».
А промоутер: «Підходь».
Кажу: «Він перегородив шлях». Промоутер: «Гей, ти, ану відійшов!
Мо Ґілліґан проходить».
Скажу вам. Я пройшов повз нього так, ніби я Леброн Джеймс.
Такий: «Я проходжу, бро.
Проходжу, бро».
Ми підходимо. Знімають цю штуку. Чик-чик.
Ми проходимо.
Нас не обшукували.
Один з моїх: «Бро, у мене в дупі травка».
Кажу, бро, тихо.
Ми проходимо й чуємо: «Гей!»
Думаю, все, виганяють.
Виходить менеджер.
Він такий: «Боже мій, Мо Ґілліґане.
Яка радість вітати вас у моєму закладі.
Дуже дякую, що обрали мій клуб.
Але спершу мені потрібно дві речі.
Кредитка й посвідчення. Ви не проти?»
Кажу хлопцям: «Нічого, я пригощаю». Даю йому кредитку, посвідчення.
Народ, у Голлівуді проблема в тому,
що люди хочуть мати з тобою зв'язок, бо почули, звідки ти.
Вони кажуть безглузді речі.
Власник клубу сказав мені: «Боже, чекайте. Боже.
Ви з Лондону? — Кажу: «Ми з Лондону».
Він: «Боже мій, здуріти.
Ми з дружиною торік їздили в Барселону. Так.
Так».
Один з моїх: «Це навіть не…» — «Закрий рота».
«Так, друже».
І нас супроводили до клубу.
Ідемо до нашої секції. Я бачу інших хлопців з Лондону.
Вони мене помічають. «Що? Він схожий на Мо.
Ти його пародіюєш?» — Хлопці пожвавилися.
Я кажу: «Бро, облиш».
Кажу: «У мене свій столик. За мною».
Питають: «Точно?» Кажу: «Ходімо», — і ідемо в цю секцію.
Секція була тісною. Невеликою. Вона була дуже тісною.
У цій малій секції намагалися танцювати 12 темношкірих.
Ми торкалися ліктями, руками.
Але я думав: «Усе гаразд».
Якби я сьогодні помер, у Голлівуді, з друзями, я був би щасливим.
До мене підходить промоутер. Каже: «Друже, Мо Ґілліґане.
Як справи?» — Кажу: «Дуже тобі дякую.
Особливо що організував усе останньої хвилини.
Щиро тобі дякую».
Він питає: «Ну як тобі тут?»
Кажу: «Чудово. Трохи тісно, але як є, так є».
«Що?»
«Трохи тісно, але як є, так є».
«Що? Ні. В сраку. Для тебе тільки найкраще. За мною».
Він іде клубом, розштовхуючи людей.
Один з моїх: «За кого він тебе має?»
Кажу: «Не знаю, за Мухаммеда Алі. Я не знаю, що відбувається».
Так?
Нам дають іншу секцію. Віп-віп-віп-секцію.
Ми заходимо. Ось чому я кажу, що Голлівуд — шалене місце.
Там лише один чоловік. І з ним близько восьми жінок.
Промоутер підходить до нього.
Каже: «Друже, пробач, але ти маєш посунутися».
Цей, вочевидь, збісився.
Каже: «Як це — посунутися? Ти, бляха, хто?»
Щоразу, як він це казав, це була ніби куля в моє его.
«Ти, бляха, хто?»
Дивлюся на нього. Він на мене. Я…
«Ти дивився британського "Співака в масці"?
Ні?»
Промоутер каже: «Слухай, я покличу найкращу офіціантку, Ліберті.
Вона вас обслуговуватиме».
Народ, приходить Ліберті.
Жінка зростом десь 180 см. Виглядає як модель Victoria's Secret.
На ній був корсет, чоботи до стегон і стринги.
Ви почули, що я сказав?
Корсет, чоботи до стегон і стринги.
У клубі.
Якщо вона кудись поставить ногу,
бац, ляп, Cillit Bang, усе назовні.
Схоже, ви не розумієте, що я кажу.
Не до такого ми звикли в клубах.
У клубі Tiger Tiger дівчина: «Як справи? Хочете шотів? Єгербомб?
Ні? Крикніть, якщо захочете єгербомб».
Ця жінка підходить до мене зі списком.
Каже: «Боже мій. Як справи, Мо Ґіллі?»
Я такий: «Хто це, бро?»
Вона каже: «Ви, мабуть, хочете пити. Принесу напої. Боже мій».
Народ, я відкриваю меню. Меню засвічується. Це цифрове меню.
Там усі ціни. Я дивлюся на ці ціни.
І поки я дивлюся на меню,
меню дивиться на мене.
Я не буду перед публікою з 15 000 людей
вдавати, що недостатньо заробляю.
Але люди, чесне слово,
я подивився на ціни цих напоїв
і мусив почати ставити питання.
Я навіть сказав собі: «Я що, інвестую в ці алкогольні бренди?
Що це в біса за ціни?»
Дивлюся на друзів. Ніхто не дивиться на мене.
Вони всі раптом стали архітекторами. «Бро, це люстра?»
«Там дві люстри. Як вони їх туди підняли?
Як їх підняли?»
Я дивлюся на одного з друзів. У всіх є друг-скнара.
Кажу: «Дивись. Поглянь на ціни».
Він дивиться на мене. Каже: «Бро.
Знаєш, скільки пляшок за це дадуть в "Костко"?»
«Що?»
Ліберті каже: «Пробач, Мо Ґіллі.
Я маю тебе поквапити. Вибач».
Думаю, мені не треба нікого вражати.
Мене в Голлівуді не знають.
Кажу: «Добре», — я вибрав найдешевший набір.
Ліберті каже: «Я маю повідомити, як це працює.
Це набір початківців.
Він без світла, без шоу, без вогнів, без таблички. Влаштує?»
Кажу: «Так. Не страшно», — вона йде.
Повертається за дві хвилини з відром.
Відро, дві пляшки шампанського, пляшка горілки і пляшка коньяку.
Думаю, гаразд. Гаразд, люди.
І бачу, як голлівудський стиль життя б'є по моїх друзях.
Друг узяв шампанське і почав пропонувати дівчатам як на Тайній вечері.
«Давай, випий. Так. Ні. Випий. Ага.
Так. Ні, веди подругу. Так.
Усе гаразд».
Чесне слово, я не скнара,
але я почав рахувати кожен келих:
«Бро, це щонайменше 95 $ за келих.
Доп'ємо другу половину? Хрін з ним. Поставлю у відро.
Поставлю назад».
Але щось у мені сказало: «А давай насолоджуватися».
Такі моменти не щодня бувають у мене, і тим паче в моїх друзів.
І я почав. Я став насолоджуватися.
Тоді побачив гравців НБА з їхнім набором.
Яке було видовище!
Були бенгальські вогні, ціле шоу.
Навіть табличка. Я ще ніколи не бачив табличок у клубі.
У їхньої офіціантки була табличка. Вона дивиться на нас.
Ось так дивиться… І тримає табличку.
Я думаю, що там написано?
Усі на танцмайданчику…
Я дивлюся на табличку. Що там написано?
Я дивлюся на табличку, і там: «Тут хлопці з НБА».
І знаєте, що ще?
Далі написано: «Лондонські жебраки, наздоганяйте».
Я думаю, це не ми.
Ми не лондонські жебраки.
Ді-джей увімкнув мікрофон: «Отакої.
Вони кинули виклик Лондону.
Отже кинули виклик моєму друзяці Мо Ґілліґану он там!»
Слухайте, увесь клуб обернувся і дивився на мене.
Думаю: «Як ви смієте? Я був на зірковому Пекарському турнірі.
Як ви смієте?»
Кажу: «Ні, забудьте. Давайте мені ще напоїв».
Усі хлопці: «Не треба. Цього вони й хочуть.
Пляшкових війн. Щоб ви витратили більше.
Це злочин чорного проти чорного».
Кажу: «Ні, чекайте.
Де була ця енергія,
коли ви роздивлялися люстри і говорили про "Костко"?
Ні, друже, забудь. Зараз я…»
Дивлюся на список.
Що мені по кишені, що ні,
може, треба перекинути гроші з одного рахунку на інший,
де можна перевищити… Бо так ми й робимо.
Якщо знаємо, що витратимо забагато, думаємо: «Що я можу продати завтра?
Скільки мені дадуть за PS5 на онлайн-майданчику, коли я повернуся?»
Так ми робимо, коли збираємося витратити забагато.
Я дивлюся, що ж мені по кишені.
Тоді, послухайте, ді-джей знову бере мікрофон.
Каже: «Отакої.
Лондону кинули виклик.
Що скаже Скепта?»
«Скепта?
А Скепта тут яким боком?»
Я під тиском, думаю:
«Бляха, завтра вранці я буду по Link Up TV».
Дивлюся меню. Бачу одну річ.
Називається «Діамантовий чорний пакет».
Кажу: «Дайте мені це», — буду його.
Ціни не було. Написано «ПВБ».
Не знаю, що таке «ПВБ». У мене дислексія.
Мабуть «прийшов — і вже бідний». Тож ми беремо цей набір.
Ліберті іде геть.
Десять хвилин. Ні пляшок, ні напоїв, ні вогників.
Думаю: «Оце мене надурили».
Потім раптово
ді-джей зупиняє музику в клубі.
Далі вимикає в клубі світло.
Усе світло згасло.
Ага, у два шоу Netflix просто так не потрапляють.
Він бере мікрофон. І каже: «Отакої.
Вони кинули виклик Лондону.
Кинули виклик Мо Ґілліґану.
Мо Ґілліґану, Мо Ґілліґану…
Я не знав, я не знав…»
У нього не було апаратури для відлуння. Він це робив сам.
«Я не знав. Я не знав, я не знав…
що він відповість ось так.
Ось так, ось так, ось так…»
Я думаю: «Курва, що це?»
Дивлюся на Ліберті. Вона біля кухні.
Я дивлюся на Ліберті й питаю: «Ліберті, що коїться?»
Вона підходить до мене: «Одну секунду. Я все влаштую».
На ній плащ і маска.
Я думаю, що за ілюмінатське Пі Діддівське лайно
сьогодні коїться тут, у Голлівуді?
Перш ніж я встиг подумати,
у клубі заграла музика.
Тепер виходить Ліберті.
Не посміхається, очі широко розплющені.
І вона дивно марширує, виходячи сама.
Ліберті іде ось так.
Це Ліберті.
За Ліберті ще дві танцівниці,
теж із цим дивним танцем і в плащах.
Ідуть…
Тепер слухайте.
Позаду Ліберті чотири самоанські охоронці.
Вони щось тримають,
але ми не бачимо, що саме.
Вони йдуть у тому ж дивному танці.
Вони йдуть…
І я думаю, яку козу вони принесуть у жертву в цьому клятому клубі?
Потім усі ці самоанські охоронці починають: «Гей, гей, гей», —
і щось піднімають. Не було видно що.
Знаєте, що підняли?
Труну з 25 пляшками шампанського.
І помарширували до нашої секції ось так:
«Гей, гей».
Звісно, моїм хлопцям почало зривати дах.
«Що? Серйозно?
Гей, Мо, це для нас?
Це для нас?
Клянуся мамою, бісмілляг, це ти робиш?
Мо, слухай, якщо це не для нас,
мамою клянуся, я тебе вдарю в пику.
Мо, скажи, це ти робиш?»
Люди, я підтвердив.
Кажу: «Іноді так треба робити».
Народ, мені не соромно це казати, але мені теж почало зривати дах.
Ці всі пляшки одна за одною почали виставляти на наш стіл.
Я відчував себе клятим наркодилером.
Моя радість стала вириватися назовні.
Я почав…
Я пішов до гравців НБА. Пішов прямо до них.
Кажу: «Що?
Що?
Ось, як ми робимо!»
Люди, уперше в житті мене понесло.
Ви не розумієте. Такого ніколи не було.
Я не знав, хто я.
Один з гравців НБА каже: «Ні, бро, я маю знати. Як тебе звати?»
Кажу: «Не парся через моє ім'я, бро».
Він каже: «Ні, британцю. Я такого ще не бачив.
Як тебе звати?»
Кажу: «Хай тебе не обходить моє довбане ім'я».
Він каже: «Ні, британцю, хто ти?» — Питаю: «Я?»
Каже: «Ти». — Питаю: «Я?»
Кажу: «Я… Я…
Дюшейн, бро.
Ми штовхаємо наркоту!»
Мої друзі кажуть: «Стоп. Ми цього не робимо.
Я з IT. У мене останнє попередження. Що ти робиш?»
Люди, уперше в житті мене понесло.
Не зрозумійте неправильно. Я напивався, але мене не несло.
Я роздавав людям пляшки шампанського, наче Опра.
«Ось тобі пляшка. Тобі пляшка. Усім пляшку».
Мене понесло, народ.
Я навіть давав пляшку шампанського Ді-Джею, водію.
Кажу: «Ось, візьми пляшку».
«Ні, я не п'ю шампанське».
Кажу: «Облиш. А як же "їдь або помри"?
Живи це життя».
Каже: «Я цього не п'ю». — Питаю: «А що п'єш?
Що ти п'єш?» — Він: «Я люблю текілу».
Кажу: «Ліберті, підійди.
Слухай, це Ді-Джей, найкращий водій.
Дістань йому пляшку текіли».
Вона принесла велику, схожу на вазу, пляшку.
Я дав йому пляшку. Слухайте, народ.
Ді-Джей почав плакати в клубі.
Усе це відбувається, і він такий: «Ні.
Ні, друже. Ні.
Ніхто з клієнтів не ставився до мене так, як ви».
Кажу: «Слухай, Ді-Джею, ти ж тепер у банді.
Тепер ти сім'я».
Він каже: «Точно?» — «Так, брате, ти сім'я.
Знаєте що? Ліббі, дай і мені пляшку», — і ось я з пляшкою.
Ді-джей каже: «Чуваче, скажи щось гангстерське, з району».
Люди, я не з такого району.
Я говорив не по-гангстерськи. Він каже: «Скажи щось». — Я:
Заміна автоскла
Відновлення автоскла
Ді-джею сподобалося. «Так, замінити скло. Так.
У них у склі дірки від куль». — «Ну добре, хай так.
Це дрібниця, але якщо вам зайшло…»
Я почав відриватися.
Думаю: «А до цього голлівудського стилю життя можна звикнути».
Я з друзями, оточений усіма цими людьми,
п'ємо шампанське пляшками.
Один з гравців НБА: «Ні, хлопці.
Треба випити за мого другана Дюшейна».
Весь клуб.
«Гей! Дюшейн, Дюшейн!»
Я подумав: «Ого. Боже», — скажу вам ось що.
Для мене це був один з найкращих моментів життя.
Забудьте всі ці стендапи, виграш BAFTA.
Тієї миті там я думав: «Ого, це…»
Забудьте моє народження. Я не дуже брав участь.
Це був найкращий момент. Ми всі перехилили чарку.
Один з найкращих моментів.
Кажу: «Ліберті, випий. Можна рахунок?»
Я випиваю останній шот. Я скнара. Я за це заплатив. Я…
«Бери пляшку шампанського в кишеню.
Бери її додому, бро».
Один з найкращих моментів. Потім приходить Ліберті.
«Дякую за рахунок».
Кажу: «Іди з ним. Іди…»
Ви колись пили так, що намагалися протверезіти, щоб зрозуміти логіку?
Ви таке пробували? Коли треш свого лоба і…
Ви починаєте розуміти, що відбувається.
Що в мене вся сорочка розстебнута.
Навряд чи ви розумієте. Усі ґудзики розстебнуті.
Навіть пупок розстебнувся.
Пупок каже: «Ви тут сьогодні божеволієте, еге?»
Я дивлюся на рахунок.
Кажу: «Вибач, Ліберті…
Так…»
Вона: «Боже, Мо Ґіллі. У чому проблема? Що таке?»
Я кажу: «А, вибач.
Я намагаюся зрозуміти ціну, податок, чайові.
Скільки коштує ця пляшка?»
Ліберті така: «Зараз подивимося. Так, ціна, податок, чайові…
Так, це одна пляшка "Каса асуль", і вона коштує…
А, усе добре. Всього лише 5 000 $».
І це без пляшки, яку я взяв собі,
без пакета номер один, пакета номер два.
Значить, дивлюся я на цю Ліберті: «Ага.
Я зрозумів, чому тебе кличуть клятою Ліберті».
Тоді я подумав: «Гаразд».
Я дивлюся на це, і вона: «У чому проблема?»
Я такий: «Ну, це…» — Вона: «Що таке, Мо Ґіллі?»
Кажу: «Це…» — Вона: «Кажи чесно». — Я кажу: «Це…
абсурдно. Це капець як абсурдно».
Народ, цей найкращий вечір мого життя
стало найгіршим вечором мого життя.
Не зрозумійте неправильно. Я міг заплатити, але водночас я думав…
Думаю: «Ого, ось так я скочуся в житті?»
Приїхав у Голлівуд, знімаєшся в преміальних шоу,
у тебе власне шоу, виграв BAFTA, і раптом
я ніби в шоу «Не можеш заплатити? Ми забираємо!».
І я не ведучий — я у програмі.
Думаю, ого.
Знаєте що? Я обіцяв бути з вами відвертим.
Я тоді подумав:
«Я знаю, як мені повернути гроші. Хрін з ним.
Завтра піду на OnlyFans», — я сказав це собі подумки.
«Я поверну гроші за 24 години».
Я не збирався марнувати час.
Я буду: «До справи. Пофіг. Анусна середа. Збираємо чайові».
Я подумав: «Господи, це найдурніше,
що я робив у своєму житті».
Тоді думаю: «Усе гаразд. Я ще не платив».
Згадайте: я віддав кредитку і посвідчення менеджеру.
Телефон вібрує. Я думаю: «Що там?
Мама пише, питає, чи все добре?»
Люди, я дивлюся на телефон — пройшла транзакція.
Вони провели транзакцію. Я почав сумніватися в банківській системі.
Ви що, бляха, знущаєтеся?
Як ви це пропустили крізь службу виявлення шахрайства,
коли я за кордоном?
Не могли мені прислати якийсь одноразовий код?
Коли я в магазині, де все по фунту, купую відбілювач і печиво,
ви мене соромите, ставите питання: «Це ви? Так чи ні? Це ви?»
«Та я це!»
Найгірша ніч у моєму житті.
Жахлива. Була, доки я не прокинувся наступного ранку.
Усі мої друзі: «Бро, слухай, пробач, що розбудили.
Але ми хочемо тобі дуже подякувати».
Кажу, не треба… Він: «Ні, бро.
Ти просто не розумієш.
Учорашній вечір був найкрутішим у моєму житті».
Кажу: «Бро, у тебе діти».
«Бро, до біса дітей, вони мені не подобаються.
По секрету, наймолодший — це зло. Я таких не люблю.
Але, як твої друзі, ми хотіли тебе розбудити.
Ми розуміємо. Знаємо про рахунок.
Ми хочемо сказати, що в нас більше ніколи такого не буде.
І як твої справжні друзі,
ми хотіли тебе розбудити й подякувати.
Ми це дуже цінуємо».
Не брехатиму. У мене була душевна розмова з друзями.
Для цього таке й роблять.
Гроші приходять і йдуть, а друзі — це сім'я, яку ти обираєш назавжди.
І… Так, це правда.
Слухайте, не забувайте своїх друзів.
Це сім'я, яку обирають назавжди.
Один з хлопців каже: «Бро, я знаю, що тебе підбадьорить.
Ми з хлопцями скинулися. Ось, заціни. Дивись.
Ми принесли тобі каву й кекс».
Люди, клянуся життям,
я подивився на друзів: «Знаєте що?
Сподіваюся, ваш літак дорогою назад впаде. Думаєте, цього досить?»
У мене тоді був інший період.
Тоді, десь три з половиною роки тому,
я був самотнім.
Мені не подобалося бути самотнім.
Але я прийшов на весілля. І я там сам.
Але ж ви знаєте, хлопці, ми вміємо ховати свої почуття.
Ти починаєш бачити романтику.
Хлопцям на це начхати.
Є два типи романтики. Є свіжі пари.
Вони труться носами і все таке.
«Так».
Вона в захваті: «Колись це будемо ми.
Я піймаю букет».
І є пари, які разом вже кілька років.
І вони думають лише: «Коли приїдемо додому,
давай спати. Ми хочемо просто поспати».
Це все, що вас цікавить.
Гадаю, жінки люблять романтику сильніше, ніж чоловіки.
Не хочу казати, що всі жінки однакові, але вони романтику люблять трохи більше.
Сидить самотня жінка, одна. Вона плаче.
Вона не знала, що плаче. Сльоза навернулася.
Чоловіки, ви про таке знали? Сльоза з'являється і котиться обличчям.
Вона це помічає. Каже: «Ні, тільки не сьогодні.
Я сильна», — і викликає все позитивне.
«Я сильна, я крута, я добра. Ні.
Де мій кристал? Де мій кварц? Де він?»
Але знаєте, що жінки роблять абсолютно прекрасне?
Дбають одна про одну.
Жінки, не припиняйте це робити.
Прекрасно, що ви це робите.
Дві жінки на танцмайданчику.
Помічають, що ця бідолашна плаче.
Вони чудово проводять час, але помічають її.
Вони танцюють, і такі: «Дівчатка.
Не привертайте уваги.
Бачите ту дівчину? Ліворуч від вас. Вона плаче».
«Серйозно?»
«Так. Не привертайте уваги.
Я не дивлюся.
Я не дивитимуся.
Боже мій. Чорт. Піду щось скажу».
І вона піде. Жінки прикидаються.
Це очевидно. Ви робите так…
«Боже. А щоб мене.
Не може бути, щоб така королева плакала.
Ні. Вибач, люба, але не в цій сукні від Oh Polly.
Я сама хотіла таку дістати.
Ні. Слухай, люба. Не смій плакати.
Це не дуже скромно, не дуже усвідомлено. Ходімо, люба. Не плач».
Її знайомлять з рештою дівчат.
І всі ці жінки туляться до неї. Витирають з її обличчя сльози.
«Не плачте.
Не плач, бо ти прекрасна.
Ми всі таке проходили. Шантель точно.
Правда, Шантель?»
Шантель така: «Тобто — я проходила?
Про що ти говориш?»
Деякі жінки найкращу подругу переїдуть,
щоб морально підтримати незнайому їм людину.
«Слухай, якщо коротко, ти її не знаєш,
але батько її дитини сидить за збройне і насильницький напад.
Правда, Шантель?»
Шантель: «Чому ти їй це розповідаєш?
Що з тобою?»
«А що такого? Це в шоу 24 Hours in Police Custody.
Це всім відомо, не переймайся. Слухай, не плач.
Не смій плакати.
Швидко, Клер. Дай свою помаду».
Скнара Клер: «Charlotte Tilbury не дам».
«Дай свою кляту Charlotte Tilbury. Не плач. Знаєш чому?»
І я вам дещо скажу.
У жінок заготовлені надихаючі цитати. Так.
Миттєво.
Ось їхня улюблена.
Переможець на 90-й хвилині. Жінки її обожнюють.
«Слухай, люба. Не плач. Не смій плакати».
Бідолаха питає: «Чому?»
«Не плач. Знаєш чому?
Ти даєш йому виграти. Не дай йому виграти!»
Дивіться. Гляньте на всіх цих відьом: «Так, я таке казала.
Не дай виграти. Він завжди виграє. Не дай йому».
Це ніби конвенція пліткарок.
Хлопці, ми такого не робимо. Ми не підтримуємо морально.
Скажу вам так. Чоловіки не лізуть не у свої справи.
Ми професійні нелізники в справи.
У цьому закладі в туалеті просто зараз може бути чоловік,
що ллє сльози через розбите серце.
Він реально плаче.
«Не можу повірити… Не віриться, що вона зі мною так…
Чому?
Чому?»
Жоден чоловік у туалеті не лізтиме не в свою справу.
Ми просто митимемо руки.
Нам цікаво, що сталося. Але кожен чоловік…
«Бідолашна шалава.
Здуріти».
Ми навіть розкажемо це хлопцям.
Бо ми, хлопці, пліткуємо.
Але коли це стається, ми не можемо бути серйозними. «Гей, брате.
Там у туалеті чоловік…
Ні, не можна сміятися. Це серйозно».
«Чому? Що таке? Кажи».
«Там…
Там у туалеті чоловік плаче. Присягаюся».
Дехто співчуватиме: «Що, правда?
Здуріти. Бідолашний. Мабуть, у нього важкий період».
Але завжди буде один хлопець: «Правда?
Піду подивлюся.
Гей, він плаче, як дівка!»
«Стій, що ти робиш?
Що ти робиш, Джероме?»
Я завжди вважав, що в жінок усе до ладу.
У них завжди є машина. У них гарна робота.
У них є свій дім. Тепер їм потрібен ти, Пан Правильний.
Скажу вам так. Коли жінці тридцять, сорок, п'ятдесят,
вона не плутається аби з ким.
Вона знає, чого хоче. І в неї є список критеріїв.
У них є червоні прапорці. Байдуже, який ти зодіак.
«Лев? Не моє. Мій колишній був Левом. Прапорець».
І все. Бо ти народився того місяця.
«Ні, це червоний прапорець. Вибач».
Так?
У них є ще один список. Туди щось додається щодня.
Знаєте, що це? Список гидот.
Не знаю, чи ви знаєте, що таке гидота, але, гидота — це те, що ми робимо,
навіть не усвідомлюючи,
і від цього її піхва вимикається.
І все. Кицька заблокована. Її не перезапустиш, не…
Усе. Сьогодні зачинено. Усе.
Так? Я вам дещо скажу. Будь-що може бути гидотою.
Ви не уявляєте. Спробуйте. Будете на побаченні — спитайте.
Вам розкажуть купу різного.
Жінки чого тільки не вигадують.
«Так. Знаєш, зустрічаєш хлопця…»
«І що? Кажи».
«Скажімо, ви граєте в пінг-понг. Так? Граєте в пінг-понг».
Питаю: «Де тут гидота?»
Ми, чоловіки, любимо пінг-понг.
Я ріс у системі молодіжних клубів. Люблю пінг-понг.
Вони: «Ні. Те, що стається під час пінг-понгу».
Ну то в чому гидота?
Ця дівчина каже: «Я скажу, що огидно. Коли чоловік ганяється за м'ячиком:
"Зараз.
Знайшов"».
Пані, дозвольте спитати. Це гидота?
Так!
Ви навіть не знали, що це гидота. Тепер так. Треба записати.
«Ганяється за м'ячиком».
Тобі кажуть, що це гидота, а ти й не уявляв.
Вони змушують змінити все твоє життя.
Казатимуть: «Пам'ятаєш, як ми збиралися йти на Мо?
Що ти зробив, коли одягався?» — «Не знаю.
Вийшов з душу й одягнувся».
«Ні, не просто. Що ти одягнув спочатку?»
«Я вийшов з душу».
«Знаєш, що ти зробив?» — «Що?»
«Одягнув футболку раніше за боксери».
Ага? Це називається «Вінні-Пух».
Жінки, це гидота?
Чоловік, що одягає футболку до боксерів?
Дивіться, скільки жінок згодні.
У кожного чоловіка сіднички звисають.
Ваш маленький Віллі…
Ні, я вірю, що в жінок є список гидот,
бо вони шукають дрібнички, які у вас люблять.
У мене є теорія. Теорія, що стосується кохання.
Я вірю, що воно базується на трьох речах.
Отже, слухайте.
Перша — це саме любов.
Друга — уміння слухати.
Якщо ви з кимось, слухайте їх.
Хлопці, ви розумієте. Ваша улюблена команда програла.
Це зіпсувало вам вихідні. Ви кажете: «Маячня якась.
Як ми програли цю гру?»
Жінки, не робіть цього. Не робіть вашого: «Ми?
Ми?
Коли це ти почав грати? Ми?»
Ти кажеш: «Люба, прошу, не зараз».
«Та все нормально.
Це просто гра».
«Це не гра, бляха! Це моє життя, Шерон!
У мене нічого немає!»
«Усе добре. У тебе є я».
«Та я тебе не хочу!
Ти не вмієш грати нападницею, правда?»
І остання, найважливіша річ — це вірність.
Будьте вірні людині, з якою ви разом.
Тут купа пар. Будьте вірні.
Не зрозумійте неправильно. Є старомодна вірність:
«доки смерть не розлучить нас» і все таке,
але ще є вірність виключно ваших стосунків.
Те, що ви робите, чого не розуміють інші.
Це якісь випадкові речі.
Наприклад, що дивитися по телевізору.
Вмикаєте Netflix. «Що дивитися?»
Перед вами «Дивні дива», «Юнацтво», «Ватажок», «Суперген», не знаю.
Ваша леді щось бачить
і каже: «Любий, усі про це говорять.
Треба це подивитися», — це вірність. Ви домовилися.
«Подивимося. Не зараз, але подивимося».
Ось де починається вірність.
Це означає, що ти не можеш дивитися це деінде
і ти не можеш дивитися деінде.
Це вірність, про яку ви домовилися.
Більшість чоловіків люблять бути захисниками.
Треба показати, що ви можете забезпечувати.
Тобто у вас має все бути під контролем.
То що ми любимо? Ми любимо пульт.
Ми любимо можливість перемотувати й ставити на паузу.
Це наше. Нам потрібен пульт.
Дівчата люблять своє.
Вони люблять безпеку поряд з вами.
Щоб розслаблятися. Як вони розслабляються? Келихом вина.
Кажуть: «Перш ніж дивитися, я швиденько наллю келих.
Я швидко, невеликий.
Невеликий».
Ви знаходите, що будете дивитися.
Обіймаєтеся і вмикаєте шоу.
Бац, усе.
Готово. Ви дивитеся свою програму.
Минає десять хвилин. Стає якось тихо. Так, хлопці?
П'ятнадцять хвилин,
і наша Спляча красуня
вже заснула, так?
Не тому, що рано почала працювати
чи мала важкий день, була в спортзалі.
Знаєте, чому вона заснула? Бо за п'ять хвилин випила пів літра вина.
Вона вирубилася.
Тепер доведеться цей фільм, який ми планували дивитися разом,
дивитися самим.
Ось тут і настає вірність.
Ви думаєте: «Ми планували разом».
Тепер ми самі. І ми дивимося фільм, так?
«Подивлюся трошки. Одну серію».
І починаємо дивитися. Минає 30 хвилин.
Ми насолоджуємося, правда?
Жінки, знаєте, чому ми насолоджуємося?
Бо ніхто не ставить нам клятих питань
про те, що відбувається.
«Хто це? Чому він його вбив? Відмотаєш? Це Антоніо Бандерас?
Чому він тут? Я загуглю.
Зупиниш? Хто цей чоловік?»
«Люба, я це дивлюся вперше. Я цього ще не дивився».
«Я просто спитала. Чого ти такий грубий?
Дуже грубий.
Боже».
Нічого цього не відбувається.
І ти дивишся цю програму.
Аж тут Netflix перевіряє тебе на вірність.
Netflix каже: «Йо.
Агов, слухай.
Скоро підуть титри.
Але я готовий запустити тобі наступний епізод
за п'ять, чотири, три, дві…
Що ти хочеш зробити?»
«В дупу. Другий епізод!»
Другий епізод!
Ми знаємо, що не слід дивитися другий епізод.
Це богохульство у стосунках.
Не слід, але ви починаєте насолоджуватися.
І що відбувається? Спляча красуня прокидається.
Жінки, ви не просто прокидаєтеся. Вам ніби якийсь дух каже уві сні:
«Він робить щось погане».
І ви, жінки, прокидаєтеся…
Вони зупиняють. Дивляться на телефон. Завжди цей час.
«11:11!
Мені сказали янголи. Де мій кристал?
Чекай. Друга серія?
Ти вже дивишся другу серію?
Боже мій. Повірити не можу».
Жінки роздувають. «Не віриться, що ти це зробив.
Я заснула всього на п'ять хвилин».
Бо любов — це найкраще.
Любов до партнера. Любов до сім'ї.
Тому я все це й роблю. Для моєї сім'ї.
І мені пощастило мати змогу займатися і іншим.
Нещодавно здійснилася одна моя мрія.
Одне з найбільших видавництв у світі каже: «Мо, ми любимо твій гумор.
Ми б хотіли, щоб ти написав дитячу книжку.
Дамо тобі 12 місяць, невеликий аванс,
і напиши найкращу книгу, яку хочеш».
І потім… Я казав, що на цьому шоу буду максимально чесним.
Минає 12 місяців.
Я отримую імейл о десятій ранку.
Там написано: «Мо, сподіваюся, у тебе все добре. Стрибнемо в зум?
Переглянемо твою книгу».
Думаю: «Що? Боже мій», — я зовсім забув про книгу.
Я біжу вниз.
Заходжу в кухню, відкриваю зум у халаті й піжамі.
На цьому дзвінку в зумі було 30 людей.
Усі із цього видавництва.
І вони: «Мо, як справи? Давно не бачилися.
Отже. Як просувається книга?»
Я думаю: «Боже, я геть забув».
Думаю: «Я не можу марнувати їхній час.
Слухайте, дуже дякую за цю можливість,
але, на жаль, це не для мене».
Вони: «Чому? Мо, що сталося?»
Кажу: «У мене немає жодних ідей».
Вони мені: «Ні, Мо, послухай.
У нас є ідея. Нам подобаються твої віршики.
Твої растафаріанські віршики.
Як тобі таке? Ти можеш написати казки.
Так. "Червону шапочку".
Так. Не знаю, "Три ведмеді", "Пряниковий чоловічок".
Можеш узяти "Джек і бобове стебло". Вони без авторських прав.
Як тобі? Але…
Але з нотками ямайського регі».
Кажу: «Що, в ім'я Черепахової затоки, коїться?»
Жінка в зумі каже:
«Може, ти для нас трохи виступиш тут, у себе на кухні?
Ми підключимо гострайтера, Тоні».
Там був темношкірий на ім'я Тоні. «Підключимо його.
Як тобі? Так? Він родом з твоїх місць. Ну що?»
Кажу: «Дуже дякую, але це якось неетично.
Я не хочу продавати свою культуру за торбу грошей».
Вони кажуть: «Мо, дуже шкода».
Питаю: «Чого? Того, що я не корпоративна маріонетка?»
Вони кажуть: «Ні, Мо.
У тебе будуть права на цю книгу,
і ми тобі трохи заплатимо.
Небагато, але, не знаю, приблизно 300 000 фунтів».
Отже.
Ось книга, з якою я виступав у своїй кухні.
Музику, будь ласка.
Я розповім вам
Історію з мого району
Про Червону шапочку Дівчину скромну
Їй подзвонили Сказали прийти
Бабуся хвора Їй скоро кранти
Вона мчить, вона біжить Сама не своя
Вона мчить, вона біжить І куриться земля
І там бачить вовка В одежі бабці
Вона хапає ніж Бо не знає, хто це
Ще одна дівчина шукала ласки
І звали її Златовласка
Зайшла до хати, виїла кашу
Украла мудрість Всіляку домашню
Але ні, на цьому не все
Лягла спати в ліжко Там, де не живе
Спить у ліжку Пускає слину
Спить у ліжку А клопи їй чешуть спину
Імбирчик Пряниковий чоловічок
Солодкий і гарний Пряниковий чоловічок
Вони не знають про пряникового чоловічка
Солодкого й гарного Пряникового чоловічка
Йо! Імбирчик Його хотіли застрелити
Імбирчик Його хотіли застрелити
А в нього горішки І трохи глютенчику
Пряник не містить яєць
Кажу, пряник не містить яєць
Але пряник не купиш У пекарні «Ґреґґз»
Тож я по зуму, усе чудово.
Білі жінки середнього класу втрачають розум.
Вони такі: «Боже мій!
Тут ніби Ноттінг-Гілл. Якого дідька?»
Я знав, що все добре,
бо гострайтер Тоні просто шаленів.
Він з поліглота перетворився на ямайця: «Що тут за справи?»
Люди, мене понесло.
Так понесло, що я забув, що це для дитячої книжки,
коли співав про Джека і бобове стебло.
Прошу музику.
Йо, розповім вам
Прошу оплески.
Йо, розповім вам
У нього боби, він продав корову
Піднявся стеблом Бос спитав: «Якого?»
Кажу «фі, фай, фо», потім «фама»
Я Джек, і я шпекав твою маму!
Лондоне, на цьому я все.
Дуже вам дякую.
Благослови вас Бог.
Дуже дякую.
Я кажу «Південний», ви кажете «Лондон».
-Південний! -Лондон!
Я кажу «Мо», ви кажете «Ґілліґан».
-Мо! -Ґілліґан!
Я кажу «Мо», ви кажете «Ґілліґан».
-Мо! -Ґілліґан!
Дякую. На цьому все. Бережіть себе. Боже благослови.
Щиро дякую.
МО ҐІЛЛІҐАН ДОГНАВ ВАША ЧЕРГА
Гей!
Переклад субтитрів: Ольга Галайда