Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
On sama, oletko mies, nainen, muslimi, -
kristitty, katolinen tai juutalainen.
Jos olet Iron Maiden-fani, olet Iron Maiden -fani -
ja osa samaa maailmaa ja perhettä, ystäväni!
PÄÄOSISSA BÄNDI:
JA FANIT
Tärkeintä olivat aina fanit. Aina.
Kiitos! Hyvää yötä!
Kun menee ensi kertaa -
johonkin maahan tai kaupunkiin, -
koskaan ei tiedä mitä odottaa.
Mutta reaktio on aina uskomattoman raju.
Kiitos!
Koko juttu oli kuin unta.
Kaikki tapahtui kuin hidastettuna.
Ympärillä satoja faneja joka hetki.
Pitkällä uralla on aina ylä- ja alamäkiä.
On vain selvittävä niistä.
Tosifanit kuitenkin pysyvät aina mukana.
Se on mahtavaa elää ja käydä läpi.
Loppujen lopuksi -
vietän aikaa mieluiten fanien kanssa.
Maiden! Maiden!
Kyse on kuulumisesta Iron Maiden -perheeseen.
Se on yhteisö ja yhteys, -
jossa kaikki rakastavat samaa musiikkia -
ja samoja melodioita.
Ne koskettavat samoin taustasta huolimatta.
Olen kirjanpitäjä. -Olen psykiatri.
Historianopettaja. -Pomminpurkaja armeijassa.
Muusikko. -Sotatutkimuksen luennoitsija -
Lontoon King's Collegessa.
Soitan hevibändissä.
Olen osakas Etelä-Amerikan -
suurimmassa sijoituspankissa.
Metal Blade Recordsin toimari.
Entinen New Yorkin poliisin ylikonstaapeli.
Musiikkitoimittaja.
Se on kuin eksklusiivinen klubi, -
jonka pääsymaksu on vain bändin rakastaminen.
Kun näen jollakulla Maiden-paidan, -
nyökkään ja näytän sarvia: "Hyvä meininki."
Olen vuosien varrella käynyt -
sadoissa ja taas sadoissa konserteissa.
Olen ollut pitissä ja ykkösrivissä.
Olen riehunut kuin hullu.
Nyt olen vanhempi ja takarivissä, -
mutta hypin ja huudan yhä.
Rehellisyyden pystyi tuntemaan.
Musiikin tekijät rakastivat tätä musiikkia -
ja välittivät siitä yhtä paljon kuin me.
Jo alkuaikoina.
LONTOO, 1970-LUKU
En suostunut soittamaan musiikkia, -
jota en halunnut soittaa.
Edes kaikkea rock-musiikkia. En halunnut.
Lakaisin mieluummin katuja. Ja teinkin sitä.
En halua soittaa vain rahan takia.
Ei ole salaisuus, että Steve Harris -
on Iron Maidenin ohjaava ja tinkimätön voima.
Te sanotte "Steve Harris", me sanomme "pomo".
Hän on kaiken takana.
Hän oli East Endistä, kuten mekin.
Hän oli kadunlakaisija.
Maailman siisteimmän näköinen kadunlakaisija.
Hänellä oli pitkä tukka ja pussukoita vyöllä.
Tiesin, että hänestä tulisi jotain suurta.
Sen näki hänestä. Päättäväisyyden.
Iron Maiden ja New Wave of British Heavy Metal -
olivat vastaus kaikkeen, -
mitä Englannissa tapahtui silloin.
Onko edessä taas tyytymättömyyden talvi, -
kuten poliitikot väittävät?
Useilla Britannian alueilla -
inflaatio ja työttömyys koettelivat kansaa.
LEIPÄ LOPUSSA
Meillä ei ollut paljon. Kellään ei ollut.
Emme surkutelleet tilannettamme, -
koska kaikilla oli sama tilanne.
Halusimme vain kelvollisen vahvarin -
ja ehjät kaiuttimet ja päästä keikoille.
Steve kysyi, haluaisinko lähteä roudariksi.
Sanoin: "Totta kai. Teen pari valolaatikkoa."
Tapasimme murtautua vanhoihin varastoihin -
ja lastata kamat isoihin kärryihin.
Käytin kaikkea, mistä saattoi tehdä valoja.
Ja homma alkoi kehittyä.
Saimme faneja heti ekoilla keikoillamme.
Se johtui siitä, että soitimme omia biisejä.
Soitimme vain Lontoon East Endissä.
Mutta homma alkoi paisua.
Maiden! Maiden!
Perjantai, Marquee. Iron Maiden East Endistä -
soittaa toista kolmen keikan putkestaan.
Nämä keikat -
40 konsertin rankan kiertueen jälkeen -
ovat kiitos bändin kiihkeille faneille.
Loppuunmyyty kello 19.50, ja Marquee on täysi?
Jos saisin punnan joka Maiden-keikastani, -
olisin rikas.
Fanit ottavat heavy metalin vakavasti, -
ja se aiheuttaa säpinää myös levy-yhtiöissä.
Iron Maidenin aloittaessa punk myi, -
ja ensimmäisessä levytyssopimuksessaan -
heitä käskettiin soittamaan punkkia.
En halunnut soittaa punkkia tai new wavea.
En halunnut piikikästä tukkaa -
ja typeriä vaatteita, jos ymmärrät.
Halusin soittaa rokkia.
Levy-yhtiöt yrittivät tehdä meistä myyvempiä.
Punk myi, ja meitä ohjattiin siihen suuntaan.
Seuraavaksi tukat olisi pitänyt leikata.
Paskat siitä.
Rod tuli kuvioihin juuri oikealla hetkellä.
Andy tuli mukaan -
vähän myöhemmin bisnesosaamisineen.
He hoitivat asioita, joita me halusimme välttää.
Rod on värikäs yorkshirelainen.
Hän ei suostunut kompromisseihin.
Eristin bändin taiteellisessa mielessä.
Kukaan ei päässyt sisäpuolelle.
Bändi saa tehdä mitä haluaa -
kenen kanssa haluaa, ja sillä selvä.
Meitä ei soitettu radiossa.
Niin meni monta, monta vuotta.
Musiikkiala ei tajunnut meitä -
tai mikä meissä vetosi.
Mutta se teki kaikki, fanit mukaan lukien, -
vain entistä läheisemmiksi keskenään.
Olimme altavastaajia musiikkialalla.
Oikeastaan vähän kaikessa.
En ole ikinä pitänyt kameroista, etenkään nykyään.
Ajattelimmekin, että on kiinnostavampaa -
katsella jotain muuta kuin meidän naamojamme.
Koska emme ole yhtä komeita kuin Eddie.
Emme tunteneet bändin jäseniä kovin hyvin.
Emme tienneet nimiä, -
koska levynkannessa oli aina Eddie.
Eddie on bändin kasvot.
Hän on jokaisessa kannessa.
Se kiehtoo, vaikkei tuntisi musiikkia.
Muistan, kun näin Eddien lapsena -
ja ihmettelin, mikä tuo on.
Eddie oli pirun pelottava.
Eddie sai alkunsa siitä, -
että bändin jätkät olivat aika ujoja.
Keksin, että jonkinlainen hahmo -
voisi viestiä bändin ideaa.
Olin kerran kokouksessa EMI:ssä -
ja huomasin seinällä Derek Riggsin teoksen.
Pyysin Derekin näyttämään teoksiaan.
Niiden joukossa oli eka albuminkansi.
Tiesimme löytäneemme oikean miehen.
Eddie voi olla mitä halutaan, se on parasta.
Eddie on aina kannessa, -
jotta meidän ei tarvitse olla.
Eddie on valtavan söpö.
Se on ihana.
Eddie on maskotti, mutta myös diiva.
Eddie on tähti.
Eddiellä on ollut niin monta asua, -
ja niin monta muotoa vuosien varrella, -
että se tuntuu kuolemattomalta.
Se on kokenut valtavasti -
eri sivilisaatioissa, -
ja sitä pitää viisaana hahmona.
Metallin viisaana hahmona.
Eddie on ollut maya-muumio -
ja haudasta nouseva hirviö.
Eddie voi olla mitä vain.
Eddie on loistoesimerkki siitä, -
ettei haittaa, vaikka olisi ruma ja vihainen.
Silti voi ilmaista itseään ja olla aito.
Minusta Eddie on -
hevihistorian paras markkinointitemppu.
Tämä yhtye loi oman universuminsa.
Levyä ei tarvinnut edes kuulla.
Kansitaide lumosi minut jo etukäteen.
Se ei ole vain ääntä -
vaan kuvaa, ääntä, tarinaa ja tyyliä.
Olin 16-vuotias, -
kun näin levynkannen, josta Eddie tuijotti.
Ostin levyn ja menimme meille.
Laskin neulan levylle -
ja "Prowlerin" intro alkoi...
Minusta se oli historian paras hevilevy.
Paul Di'Anno oli ensimmäinen laulusolisti.
Hän osasi ulvoa.
Paul toi mukaan intohimoa, energiaa -
ja vaaran tuntua.
Hänen laulunsa viesti kaikkea sitä.
Hän oli kovis.
Tunnen, että olemme saavuttaneet jotain.
Oppirahat on maksettu hikisillä klubeilla.
Olin tosi ylpeä ekasta levystä.
Ensimmäinen levy menestyi hyvin.
Se nousi listoilla sijalle neljä. Tosi hyvin.
Emmekä ole miettineet sen koommin.
Teimme historiaa. Kukaan ei kuulostanut samalta.
Fanit täyttivät salit joka ilta.
Se oli mahtavaa ja aivan mielipuolista.
Fanit tekevät aivan mitä tahansa.
Sen vuoksi mekin teemme mitä tahansa.
Olen vähän liikuttunut ja sulattelen yhä.
Paul kuitenkin bailasi vähän liikaa.
On tunnettua, että hän kännäsi paljon -
ja oli paha poika.
Hän ei elänyt puhtoista elämää.
Hän ryyppäsi melkein joka ilta -
ja tuli keikalle krapulassa.
Pari keikkaa piti ilmeisesti perua.
Mikään bändi ei halua tehdä niin, -
etenkään Iron Maiden, joka alkoi olla iso nimi.
Stevellä oli visio siitä, mitä Maiden on.
Ja jos siihen visioon puuttuisi, -
saisi potkut bändistä.
Minua on sanottu "majuriksi", -
"ajatollaksi", "rehtoriksi"... Vaikka miksi.
Paul ei vain pitänyt huolta terveydestään.
Hän oli vaikea työtoveri.
Emme voineet antaa hänen tuhota meitä.
Paulin ääni oli iso osa soundia, -
ja pelkäsin, että bändin tarina oli siinä.
Paul piti viinasta ja muista aineista.
Kun teimme 4 - 5 keikkaa viikossa, -
hänen äänensäkään ei kestänyt.
Paineet ottivat minusta vallan.
Kaipasin harhautusta, kuten kokaiinia.
Kyllä, minulla oli ongelma. Pakko myöntää.
Hän missasi keikkoja.
Koko Saksan kiertue piti peruuttaa.
Hänen oli pakko lähteä.
Se oli ilmiselvä juttu. Jonkin piti muuttua.
Se oli surullista, mutta se oli Paul.
Rakastettava roisto.
En pystynyt antamaan bändille kaikkeani, -
ja se olisi pettänyt bändin, minut ja fanit.
Oli pakko lähteä.
STEVE HYVÄ, ASIAT EIVÄT MENNEET -
KUTEN OLIN TOIVONUT.
ETSIKÄÄ UUSI LAULAJA.
TEISTÄ TULEE HITTI. RAKKAUDELLA, PAUL
Se masensi minut.
Laulajan lähtö oli kurja juttu.
Kun kuulin Paulin potkuista, -
ajattelin: "Bändini on kuollut."
Olin Samson-nimisessä bändissä, -
ja soitimme Readingin festareilla.
Steve ja Rod tulivat katsomaan minua.
Rod oli täysin liittymistäni vastaan.
Steve kehotti häntä katsomaan keikan.
Näin tapahtui, he näkivät esitykseni, -
ja Rod päätti jutella kanssani.
Haloo.
Jep, Bruce puhelimessa.
"Kiinnostaisiko työ?"
Sanoin: "Tietenkin. Älä kysele tyhmiä."
Rod levitti kokaiiniviivan ja kysyi, otanko.
Sanoin, etten käytä.
Hän sanoi: "Ei kai haittaa, jos minä otan?"
Istuin siinä, ja hän jatkoi:
"Saat koelaulun Iron Maidenissa."
Sanoin: "Lyödään kortit pöytään, Rod."
"Tiedät, että saan paikan."
"Mutta kysymys ei ole se, saanko paikan, -
vaan oletko valmis siihen maanvaivaan, -
joka elämääsi ilmestyy?"
"Olen täysin erilainen kuin nykyinen laulajanne."
Steve ja Bruce ovat yhtä kunnianhimoisia.
Bruce oli täysin ammattimainen -
ja harrasti kuntoilua.
Hän piti huolta äänestään ja itsestään.
Hän halusi olla parasta mitä voi, -
eikä nokkamieheltä voi pyytää enempää.
Porukka jakautui tasan niiden välille, -
jotka pitivät Paulista enemmän kuin Brucesta.
Brucella oli vaikeaa, -
koska Paul Di'Anno oli pidetty.
Esimerkiksi minä pidän yhä Paul Di'Annosta.
Se oli vähän outoa, -
mutta päätin olla oma itseni, -
ja fanit joko tottuisivat minuun tai eivät.
Jotkut vihasivat minua.
Joku sanoi: "Kamalaa!"
"Kuin kuuntelisi lempibiisejään -
sementtimyllystä hälytyssireenin laulamana."
Rod innostui: "Ihmishälytyssireeni, upeaa!"
Bändi halusi jonkun, joka sopisi -
nokkamieheksi maailmanvalloitukseen, -
ja oikea mies löytyi.
Kukaan ei ole ollut valmiimpi -
hallitsemaan maailmaa -
kuin noin 25-vuotias Bruce Dickinson.
Bruce nosti bändin uudelle tasolle -
äänialallaan ja esiintymisellään.
Kyse ei ole vain laulutaidosta.
Hän on kuin Broadway-tähti.
Brucen kestävyys on uskomaton, -
ja hän osaa innostaa yleisöä.
Liityit bändiin pari kuukautta sitten, Bruce.
Kyllä, viime vuoden elokuun jälkeen. Syyskuussa.
Iron Maidenin miehitys oli aika vakiintunut.
Oliko vaikeaa liittyä bändiin, -
jonka miehitys oli vakiintunut?
Ei oikeastaan. Tunsimme jo ennalta -
edellisen bändini kautta.
Sovin hyvin joukkoon.
Pidämme samasta musiikista, joten se toimi.
Kun aloimme kiertää yhdessä, -
ja lauloin solistina, -
seisoin lavan keskellä.
Äkkiä Steven basso oli korvassani, -
ja hän töni minua sillä.
Hän tunki kiinni ja kirosi.
Pikkuhiljaa homma alkoi kuumentua, -
ja kärjistyi Newcastle City Hallissa.
Steve oli raivona. Olin hänen tiellään.
Sanoin: "Kun laulan, olen keskellä lavaa."
"Et sinä vaan minä."
"Ja kun en laula, saat tehdä mitä haluat."
Olimme lähellä lähteä ulos tappelemaan.
Rod tuli keskeyttämään sen.
Steve huusi: "Hänen pitää lähteä!"
Rod sanoi: "Hän ei lähde mihinkään!"
Silloin aloimme ymmärtää toisiamme -
oudolla tavalla vähän paremmin.
Bruce teki Maidenista paremman bändin.
Se lisäsi bändin voimaa ja karismaa -
ja visuaalista intensiteettiä.
Bruce oli puuttuva palanen.
Tärkeintä oli materiaalin vahvuus.
He olivat loistavia muusikoita.
Tärkeintä Maidenin saundissa -
olivat aina kitarat.
Se tulee ensimmäisenä mieleen:
kaksi kitaraa harmonioissa -
ja taustalla puskeva voima.
Millään kitarakaksikolla -
ei ole samaa kemiaa kuin Adrianilla ja Davella.
Kaksi soolokitaristia -
saa tietynikäisten miesten -
ja naistenkin polvet notkahtamaan.
Dave ja minä olimme kavereita jo lapsina.
Mitään kitkaa ei ollut, ja se näkyi ja kuului.
Kasvoimme Itä-Lontoossa -
parin kadun päässä toisistamme.
Olemme niin hyviä ystäviä, -
että osaamme soittaa harmonioita -
juuri niin kuin pitää.
He pystyvät kommunikoimaan sanattomasti.
Kuin kalat vedessä, he vain uivat.
Jos jokin on tiellä, he tekevät siitä taidetta.
Joka osa-alue oli täydellinen.
Basisti oli hämmästyttävä.
Steven bassonsoitto tyrmää minut yhä.
Laukkabasso oli keskeisessä osassa, -
ja Steven bassonsoittotyyli -
erotti Maidenin kaikesta muusta metallista.
Steve käyttää paljon sointuja.
Hän saattoi soittaa laukkakomppia -
ja lisätä äkkiä soinnun väliin.
Se lisää musiikin soinnikkuutta valtavasti.
Kolmen ekan levyn rumpali Clive Burr -
oli mahtava rumpali. Ihailin häntä.
Clive oli upea, ja tulimme hyvin toimeen.
Clive Burr oli mainio rumpali, -
rauha hänen sielulleen.
Hänen tilalleen tuli Nicko.
Kaikki ihmettelivät, mikä tämä häiskä on.
Nicko? -Matthew?
Haluaisitko meidät taustayhtyeeksesi?
Luulin, ettet koskaan kysy.
Nicko on hauska tyyppi ja aurinkoinen persoona.
Räkäisin juuri linssiisi.
Hänen soitostaan huomaa, -
ettei se ole hänen hallinnassaan.
Se on lahja metallin jumalilta, -
jonka hän sai, ja hän on vain välikappale.
Maiden oli vahva -
jo Cliven ja Paul Di'Annon aikana.
Taika valettiin bändiin jo alkuaikoina.
Mutta kun tulin mukaan, se oli vaivatonta.
Paukuttelin 4 - 5 biisiä. Se oli koesoittoni.
Tunsimme heti yhteyden.
Meillä oli sanaton yhteys.
Ja se syntyi heti.
80-luku oli mieletön.
Jokainen levy oli edellistä isompi.
Tiesimme, että tulossa on jotain mieletöntä.
Oli selvää, että bändistä tulisi valtava.
Nollista sankareiksi yhdessä hujauksessa.
Oli mahtavaa päästää ekaa kertaa ulkomaille.
Uusi kokemus seurasi toistaan.
Ei ollut aikaa ajatella, piti vain antaa mennä.
Iron Maiden on Britannian suurimpia heviyhtyeitä.
Bändin Kanadan debyyttikeikalle -
on jonotettu jo pari tuntia.
Ja fanit ovat osa Iron Maidenin yhtälöä.
Pääseminen siihen asemaan -
ilman tiheää radiosoittoa -
oli silloin iso saavutus.
Fanit arvostivat bändiä valtavasti.
Mikä tekee Maidenista niin erityisen?
He ovat erilaisia. He tulevat Englannista.
Se on parasta musiikkia, jota voi kuunnella.
Niinkö? -Niin. Rakastan heavy metalia -
ja tällaista musiikkia.
Siitä alkoi kausi, jota kuvailen -
päättymättömänä vuoristoratana, -
joka ei koskaan laskeutunut pohjalle -
vaan kiihdytti koko ajan.
Saavutimme huippunopeuden -
ja pysyimme siinä viisi vitun vuotta.
Siihen aikaan Iron Maiden -logo -
ja Eddie erottuivat paremmin -
kuin mikään mitä millään muulla bändillä oli.
Se logo oli todella dynaaminen.
On vaikea keksiä -
tunnistettavampaa maskottia -
tai kuvakieltä toiselta hardrock-bändiltä -
kuin Eddie ja Iron Maiden.
Se oli mieletön luomus.
Eddiellä oli iso osa -
Iron Maidenin menestyksessä.
Tämä hahmo tai hirviö, mikä se onkin, -
oli jotenkin samaistuttava.
Eddie ylittää sukupolvien rajat.
Hahmo houkuttaa nuoria aina.
Eddie on monumentti.
Maiden todella ymmärsi lipun merkityksen.
Se yhdistää fanit kuin yhdeksi kansaksi.
Eddie kehittyi koko ajan.
Keksin, miten Eddietä ohjaillaan -
alhaaltapäin ainutlaatuisella tavalla.
Joka vuosi paransin edellisestä vuodesta.
Olimme luoneet todellisen hirviön.
Scarborough'ssa luetun syytteen mukaan -
nuori, joka ampui -
itälontoolaisen uhkapelaajan perheineen -
oli innostunut -
heavy metal -yhtyeen maskotista -
ja satanistisesta kirjallisuudesta.
Satanismista raportoidaan Keski-Teksasissa.
Tämä musiikki on pelkkiä Saatanan lauluja.
Satanismi. -Saatana.
Tässä palaa 10 000 dollarin arvosta levyjä.
Monet kappaleista ovat okkultistisia.
Puhutaan noidasta, -
jonka vuoteessa nukkuu Paholaisen tytär.
Se aiheuttaa sen, että nuoret -
valitsevat Raamatusta päinvastaisen tien.
Newyorkilainen kardinaali O'Connor väittää, -
että tämä musiikki vie kuulijansa Saatanan luo.
Yhtyeet kuten Iron Maiden käyttävät -
pääkalloja, hirviöitä ja pentagrammeja.
PMRC-järjestö haluaa levyihin ikärajat.
Se tuntuu uskonnolliselta manialta.
On monia tapoja käyttää energiaansa -
ihmisten hyvinvoinnin parantamiseen -
syytteiden nostamisen sijaan.
Se on ajan ja rahan hukkaa.
ROCK TUHOAA NUORET
Sana levisi, ja hihhulit säikähtivät.
Nuorelle se oli siisteintä ikinä!
Rakastat jotain bändiä, -
ja jotkut osoittavat mieltä sitä vastaan.
Sehän vain lisää sitä rakkautta! Pöljät.
Ottaako joku vakavasti punapukuisen tyypin, -
jolla on häntä ja muovisarvet?
Ja hiilihangon päässä palava lamppu?
Jos se on saatananpalvontaa, elän väärässä ajassa.
Synnyin vahvasti katoliseen maahan.
Jos ei noudattanut sääntöjä, joutui helvettiin.
Äkkiä tuli Eddie ja "The Number of the Beast", -
jossa pahuus ja helvetti olivatkin hauskoja.
Helvetti ei ole kauhean vaarallinen.
Helvetti on paikka, -
jossa nämä muusikot käyvät välillä kääntymässä.
Aloin epäillä tarinaa helvetistä ja taivaasta.
Ehkä tärkeämpää on meidän ihmisten toiminta -
kuin ihmisiä tuomitseva ukko taivaassa.
Iron Maidenin satanismipaniikki osoitti, -
että ne ihmiset eivät lukeneet laulujen sanoja.
He eivät tajua, että ne ovat vain tarinoita.
Mitä ajattelet laulun tekstin merkityksestä?
Laulunsanojen? -Laulun tekstin.
Koska monet aiemmat rockbändit -
perustuivat bluesiin ja sellaiseen, -
ja bluesissa lauletaan -
elämästä tien päällä ja naisen rakastamisesta.
Nykyään on muita asioita, joista kirjoittaa.
Ei tarvitse laulaa siitä, että rakas jätti -
ja niin edelleen.
Miksi tehdä biisejä -
ryyppäämisestä ja naimisesta -
tai outojen aineiden polttamisesta, -
bailaamisesta ja sen sellaisesta?
Niitä on paljon hauskempaa tehdä itse -
kuin kuunnella lauluja niistä.
Kuka tahansahan voi tehdä niin.
Me laulamme siitä, -
mitä ihmiset eivät yleensä tee, -
kuten kuolemisesta.
Tiedätte ehkä, että meillä on uusi levy.
Sen nimi on Powerslave.
Yksi sen kappaleista kestää 13 minuuttia.
Soitamme sen seuraavaksi.
"The Rime of the Ancient Mariner"!
Kun tekee monimutkaisia, pitkiä biisejä, -
tarvitaan myös voimakas, merkittävä aihe.
Niin pitkää biisiä ei kannata tehdä tyhjästä.
Maidenin musiikissa -
on vahva tarinankerronnallinen elementti.
On pitkiä tarinallisia kappaleita -
kuten "Rime of the Ancient Mariner".
On aiheita kirjallisuudesta ja runoudesta, -
kappaleita historiallisista taisteluista, -
Aleksanteri Suuresta -
ja jään vankina olemisesta.
Nuorena ajattelin itsekin -
olevani ulkopuolinen, "vieras vieraassa maassa".
Ja tutkiessaan erilaisia maailmoja -
on vieras vieraassa maassa.
Mutta samalla muiden kanssa -
pääsee samaan maailmaan yhdessä.
Osa Maiden-faniuden hauskuutta on, -
että kaikki muut pitävät bändiä -
sarjakuvamaisena ja lapsellisena.
Mutta itse tietää, että aiheet -
ovat vakavia, merkittäviä ja älyllisiä.
Eikä niitä käsitellä pinnallisesti tai kevyesti -
vaan musiikki kuvaa, mitä Coleridge ajatteli -
kirjoittaessaan Rime of the Ancient Marinerin.
Tai miltä Passchendaelen taistelu tuntui.
Mitä ihmiset ajattelevat -
nähdessään "Run to the Hillsin" videon, -
jossa tapatte intiaaneja palkkasotureina?
Biisihän vastustaa intiaanien tappamista.
Koko idea on kertoa, että näin tapahtui, -
eikä se ollut mitään cowboy-leffaa.
"Valkoinen mies tuli meren yli -
ja toi meille tuskaa ja kurjuutta."
"Hän tappoi heimomme ja uskomme -
ja otti saaliseläimemme itselleen."
"Taistelimme kovaa ja hyvin."
"Preerioilla helvetti oli irti."
"Mutta lopulta heitä tuli liikaa."
"Vapaudummeko enää koskaan?"
Maidenin laulunsanat voivat kertoa -
surullisia tarinoita sodasta ja kuolemasta, -
mutta lopussa on aina toivon viesti.
Se on tärkeää ja auttaa elämässä.
Vaikka kokisi vaikeuksia, -
Maidenin musiikki voi auttaa niiden läpi.
PUOLA, 1984
Vuonna 1984 -
Maiden oli jo kiertänyt maailman ympäri.
He kävivät rautaesiripun takana, -
mihin moni bändi ei koskaan mene.
Toisen maailmansodan jälkeen -
Eurooppa oli jakautunut -
lännen ja idän vaikutuspiireihin.
Ikävä kyllä Puola päätyi neuvostoleiriin.
Kansaa tarkkailtiin, -
ja turvallisuuspoliiseja oli joka konsertissa.
Jokaista konserttia kuunneltiin.
Puola oli täysin totalitaarinen maa.
Puolassa ei ollut levykauppoja.
Jos jollain sattui olemaan -
sukua Saksassa tai Englannissa, -
hän saattoi äänittää pari kasettia.
Kun kuulimme, -
että Iron Maiden esiintyisi Puolassa, -
se oli kuin raikas tuulahdus koko maalle.
Iron Maiden! Iron Maiden!
Koneesta astuessa näytti samalta -
kuin Beatlesin saapuessa New Yorkiin.
Kun saavuimme bussille, -
väki hyppi ulkona ja huusi "Maiden".
Se oli jotain aivan uudenlaista.
Valtavaa iloa siitä, että olimme koko maassa.
Harva yhtye esiintyy Puolassa, -
koska täällä ei voi juuri ansaita -
eikä täällä myydä levyjä.
Mutta sillä ei ole väliä.
Jossain vaiheessa -
raha menettää merkityksensä.
Mitä maksaa tehdä 35 000 ihmistä onnellisiksi?
Se oli kuin avaruusolioiden laskeutuminen.
Kuin marsilaiset olisivat saapuneet Maahan -
ja moikanneet.
Vihdoinkin joku huomasi meidänkin maamme.
Jonkun mielestä Puolallakin oli väliä.
Se oli suorastaan surrealistista.
Tiesimme, että näitä ihmisiä sorretaan.
Meitä kiellettiin puuttumasta siihen, -
koska meitä tarkkailtiin.
KGB-tunnelma vallitsi, -
ja keikoilla oli sotilaita ja poliiseja.
He seisoivat lavan edessä tarkkaillen yleisöä.
Koko ajan oli pelko, -
että tilanne voi räjähtää.
Maiden toi ensimmäisenä -
täyden kiertuetuotannon Puolaan.
Se ei vain soittanut kankaan edessä -
vaan esitti koko show'n Eddieineen ja pyroineen.
Yleisö tajusi, -
miten näyttävä rock-konsertti voi olla.
Ehkä suurimman vaikutuksen minuun -
teki puolalaisnuorten reaktio.
He elivät joka solulla.
Kuin joku olisi avannut taikalaatikon, -
ja pimeyteen tulvi äkkiä valoa.
Nuoret olivat odottaneet janoten -
tilaisuutta päästää tunteensa valloilleen, -
huutaa ja moshata.
Puolalaiset olivat mahtavia.
Lavan edessä oli rivi sotilaspoliiseja.
Ensin he olivat selin bändiin, -
mutta kääntyivät parin biisin jälkeen, -
ja lopussa he heittelivät lakkejaan lavalle.
Se oli mieletöntä.
Na zdrowie!
Eilinen oli aivan hurja ilta.
Soitimme puolalaisissa häissä.
Miten ihmeessä?
Hotellin baarissa oli tosi ankea meno.
Menimme paikkaan, jossa piti olla disko.
Se olikin jonkinlainen juhlasali.
Siellä oli häät. 300 ihmistä tanssi valssia.
Vedimme melkoiset kännit, -
ja orkesteri kysyi, haluaisimmeko soittaa.
Me suostuimme. Ja niin siinä kävi.
Olimme melkoisessa tuiskeessa -
ja heitimme Deep Purplen biisin.
Väki ei tainnut edes tietää, keitä olimme.
Katsoin paria vanhempaa ihmistä, -
jotka ihmettelivät, keitä me olemme.
"Mitä he tekevät ystävämme häissä?"
Mutta kansa sekosi.
Pidän heavy metalista, -
mutta haluaisin soittaa sitä syntikoilla.
Heviä ei voi soittaa syntikoilla.
Mutta tahdon. -Ei kuulosta hyvältä.
He tiesivät tekevänsä hyvää.
Se oli enemmän kuin pelkkä rock-konsertti.
Jotain tärkeämpää.
Kiitos kaikille teille!
Muurin takana eli ihan samanlaisia tyyppejä.
Oli aivan mahtavaa, -
että Iron Maiden veti verhon sivuun -
ja astui muurin taakse.
Joku maa kertoo toiselle, -
että pitää sotia keskenään?
Ei helvetissä! Rokataan yhdessä.
Luulen, että monelle puolalaiselle, -
etenkin 1980-luvulla, -
kappale kuten "Powerslave" -
kertoi heidän ja heidän maansa tilanteesta.
Gdańskissa huudetaan "solidaarisuus", -
mutta poliisi tukahdutti tilanteen.
Kenelle tahansa, jota sorretaan, -
musiikki auttaa vaikeiden aikojen yli.
Oli mahtavaa tuntea auttaneensa ihmisiä.
Emme ole poliittisia.
Sanat puhuvat puolestamme.
Ne murtavat totalitarismin muurit kaikkialla.
Tutustuin Iron Maideniin -
teininä Libanonissa 90-luvun alussa.
Sisällissota oli juuri loppunut, -
ja olin juuri löytänyt heavy metalin.
Menin piraattilevykauppaan, -
koska Libanonissa ei ollut silloin muita, -
ja pyysin kaupan kovimman hevilevyn.
Vuosi oli 1992, ja sain Fear of the Darkin.
Tuntui, että se levy puhui suoraan minulle.
Olin teini ja elänyt juuri sodan maassa, -
joka oli yhä hyvin epävakaa.
Ja kuten kaikessa taiteessa, -
taiteen kokijan tulkinta on subjektiivinen.
Kun kuuntelin sitä levyä, -
tunsin siinä oman elämäni -
sisällissodan ajan Libanonissa.
Tunsin, että levy kertoi minun elämästäni.
Se levy oli jotain hyvin erityistä, -
ja saan siitä yhäkin kylmiä väreitä.
Tämä on Mjalicin kylä, ja nämä miehet -
ovat tulleet polttamaan sen.
Serbit puhuvat "etnisestä puhdistuksesta", -
ja Mjalicin muslimiasukkaat ovat paenneet.
90-luvulla Kosovon tilanne oli hyvin paha.
Jugoslavian hajoaminen -
etnonationalististen sotien kautta -
oli konteksti, jossa tutustuin Iron Maideniin.
Sodan aikana vaihdettiin kasetteja.
Siitä muodostui yhteisö, -
joka on pysynyt ystävinä.
Löysin Iron Maidenin kautta yhteisön, -
joka sitoi meidät tiukasti yhteen -
ja auttoi meidät vaikeiden aikojen läpi.
Syyskuun 11:ntenä yksikkömme kutsuttiin -
keskelle Ground Zeroa.
Näin toisen tornin sortuvan.
Kun olin nähnyt tornin sortuvan -
ja ihmisten hyppivän alas ennen sitä...
Tarvitsin pakopaikan.
Voi ryypätä tai tehdä muuta vahingollista -
tai etsiä jotain, josta nauttii, -
joka vie toiseen, parempaan paikkaan.
Minulle se oli Iron Maidenin musiikki.
Jokainen haluaa tuntea kuuluvansa johonkin.
Metalli vie paikkaan, -
jossa kaikki ovat tasa-arvoisia -
ja jokainen voi ilmaista itseään.
Ja ennen kaikkea vastustaa järjestelmää.
Seuraavaksi lisää Rio de Janeirosta:
Iron Maiden, Al Jarreau, Rod Stewart ja muita!
Rock in Rio!
Rock in Rio kokosi artisteja -
USA:sta ja Iso-Britanniasta.
Kohina, se on oikea sana, oli mieletöntä.
Maiden! Maiden!
Minusta eteläamerikkalaiset fanit -
ovat jotain muuta kuin muualla maailmassa.
Olemme hyvin intohimoisia -
Meksikossa, Kolumbiassa, Brasiliassa...
Euroopassa on toisin. Kulttuuri on erilainen.
Me olemme intensiivisempiä ja meluisampia.
Huudamme enemmän.
Rock in Rio oli Maidenin suurin konsertti.
Kaikki oli kaaosta.
Olimme myyneet platinaa, -
ja paine oli kova.
Pystyisimmekö olemaan yhä -
maailman paras bändi faneille?
Me olimme keskellä sitä kaikkea.
Siinä vuoristoradassa ei ehtinyt miettiä.
Amigos!
Rock in Rio!
Huutakaa, Brasilia!
Antaa palaa, Brasilia!
Oli uskomatonta soittaa 300 000 ihmiselle.
Ihmisiä oli silmänkantamattomiin.
Aivan mahtavaa.
Keikka välitettiin koko Etelä-Amerikkaan.
Olimme tietenkin innoissamme keikasta.
Mutta kun nousin lavalle, -
se tuntui uuvuttavalta.
Olimme aikaisessa -
ja saimme paikat aika läheltä lavaa.
Kun Bruce Dickinson nosti kitaransa -
"Revelationsissa", näin, että hänellä oli haava.
Juoksin lavan taakse ja pyyhin verta pois.
Se oli päävamma ja vuoti kuin seula.
Roudari sanoi: "Ei, ei!"
"Rod pyysi puristamaan sitä."
"Veri näyttää mahtavalta ruuduilla!"
Osoitin kameraa, jonka valo paloi, -
ja sanoin: "Työnnä kasvosi tuohon kameraan."
Niin valtava tunne-energian määrä -
syö lopulta elävältä.
Teimme 5 levyä kiertueineen 6 vuoden aikana.
Jokainen oli edellistä isompi.
Se oli maailman suurin vuoristorata.
Se vei meidät uusiin korkeuksiin maailmalla.
Mutta raadoimme valtavasti.
Kiertue, levy, kiertue, toinen kiertue.
Katsoin bändiä ja ajattelin heti, -
että se näyttää väsyneeltä ja rasittuneelta.
Konsertit ja yleisöt olivat mahtavia, -
mutta kaikki muu oli kamalaa.
Ei yksi 13 kuukauden kiertue mitään, -
vaan 10 ja 8 kuukauden kiertueet ennen sitä.
Äkkiä sitä oli kestänyt viisi vuotta.
Viisi vuotta kultaisessa häkissä.
Rasitus alkoi näkyä bändissä.
Ja Maidenin varhaiset kiertueet olivat raakoja.
Kaikki olivat lopussa.
Bruce ennen kaikkea.
Emme tajunneet, miten kova hinta sillä olisi.
Roskilde!
Godnat! Kiitos ja hyvää yötä!
Maidenin nousu oli nopea ja jyrkkä, -
ja pari-kolmekymppisenä -
on niin valtavan nälkäinen ja halukas, -
ettei tule edes mieleen, että voisi sanoa:
"Hetkinen. Pidetäänpä tauko."
Katsoin kiertueaikataulua.
Yhdessä kohdassa oli 7 keikkaa putkeen -
yksi lepopäivä, kuusi keikkaa putkeen, -
lepopäivä ja viisi keikkaa putkeen.
Ennen kuin saat flunssan, Bruce...
Minulla on jo flunssa. On myöhäistä.
Katso, managerini tekee työnsä!
Hän saa 20 prosenttia.
Sanoin Rodille:
"Tajuathan, että kyse on ihmisistä?"
"Minä olen laulaja, -
eikä ihmisääneen voi vaihtaa kieliä."
"Jos haluat minun laulavan yli 5 minuuttia, -
voitaisiin harkita, että lisätään -
vaikka lepotauko."
Soitimme niin paljon, -
että Nicko sai rakkoja käsiinsä.
Ne puhkesivat, ja niiden alle tuli rakkoja.
Nekin puhkesivat, ja kädet tulehtuivat.
80-luku vaati paljon uhreja.
Heitä makoili jalkakäytävillä Los Angelesissa.
En halunnut itse joutua uhriksi.
Ei enempää!
Kahdesta edellisestä levystä, -
Somewhere in Time ja Seventh Son -
olin ylpeä tuotannollisesti ja musiikillisesti.
Ne olivat minusta loikka eteenpäin.
Tuntui peruuttamiselta, -
kun palasimme Steven latoon soittelemaan.
Työn alla oli No Prayer for the Dying, -
josta halusin mahtavan albumin.
Kärsin tyhjän paperin kammosta.
Halusin säveltää, mutta mitään ei tullut.
Muut taisivat tuntea, etten ole onnellinen.
Oli muutoksen aika. Kaikille osapuolille.
Niinpä lähdin bändistä.
Adrianin lähtö oli minulle kova isku.
En oikein tiennyt, miten suhtautua siihen.
Uskoin, ettei Adrian ollut tyytyväinen, -
ja bändin mieliala oli alamaissa.
Kun ihmiset maksavat rahaa konsertista, -
heidän on saatava paras mahdollinen esitys.
Sain puhelun Adrian Smithin lähdettyä.
Adrian halusi kai jatkaa eri suuntaan.
Minut pyydettiin soittamaan uusia biisejä.
Minulle ei kerrottu Adrianin tilanteesta.
En pitänyt siitä, -
että jouduin soittamaan Adrianin kamoilla.
Tuntui väärältä, ettei hän ollut paikalla.
Lopulta sanottiin, että hän lähti.
Pimeydessä: herra Janick Gers.
Hän on pienessä tilassa, -
joten heiluminen ei käy päinsä.
Ei heiluta eikä tanssita.
Soitimme pari biisiä ja sitten "Trooperin".
Katsoin Davea, kun soitto alkoi.
Se tuntui valtavan voimakkaalta.
Biisin jälkeen ihoa kihelmöi.
Energia oli niin valtava.
Tuhma poika!
Ja minut pyydettiin bändiin.
Teillä on uusi jäsen: Janick.
Miten hän tuli kuvioihin?
Oikeastaan me vain...
Adrianin lähdettyä soitimme ja sanoimme:
"Voitko opetella neljä biisiä huomiseksi?"
Tuosta puhelinkopista.
"Ja tule huomenna kokeilemaan."
Miten uusi materiaali mahtaa toimia livenä?
Toivottavasti hienosti.
Mitä sinä uskot, Bruce?
Luikertelija!
Se toimii hyvin. Se on täynnä energiaa.
"Täynnä energiaa." -"Seuraava saa vastata."
Se on energistä. Harjoittelu sujuu hyvin.
Hyvä siitä tulee.
LONTOO, 1993
Seuraavan kiertueen puolivälissä -
Bruce kertoi minulle lähtevänsä bändistä.
Kiertuetta riitti vielä kaksi kuukautta.
Istuin Brucen takana joka pirun ilta tietäen, -
ettei hän halua jatkaa Iron Maidenissa.
Minusta oli loukkaus faneja kohtaan, -
että hän esiintyi, vaikkei halunnut.
Olin helvetin vihainen hänelle.
Wembley-areenan keikalla -
Bruce yritti laulaa, -
mutta mitään ei kuulunut.
Harris katsoi äänijätkiä ja osoitti...
Eikä kuulunut mitään.
Hiljalleen Steve tajusi, ettei Bruce laula.
Silloin tajusin, että asiat ovat huonosti.
Kiitos ja hyvää yötä Iron Maidenilta!
Tämä on ollut erittäin hyvä kymmenvuotinen.
Tapaamme jälleen pian.
Toivottavasti.
Hyvää yötä.
Eläminen bändin kaltaisessa perheessä -
on usein armotonta.
On vaikeaa, jos osat eivät sovi yhteen.
Silloin säilyttääkseen järkensä on pakko lähteä.
Meinasin lopettaa laulamisen kokonaan.
Mietin, oliko se tämän arvoista.
Olin valmista kauraa lataamoon.
Ihan totta.
Iron Maiden jäi pois Doningtonista.
Maailmankiertue kestää vielä kaksi viikkoa, -
ja sitten alkaa uuden solistin etsintä -
Bruce Dickinsonin lähtiessä soolouralle.
Miksi lähdet Iron Maidenista, Bruce?
Lyhyesti: tehdäkseni jotain erilaista. -Mitä?
Erilaista musiikkia.
Brucen lähtö Maidenista oli uutispommi.
Jos hän ei halua olla bändissä, ei sitten.
Brucen lähtö tuntui mahdottomuudelta.
Se oli henkilökohtainen järkytys.
Sellaista ei halua kuulla lempibändistään.
Hän oli jo lähtenyt, kun kuulin.
Järkytyin. "Mitä helvettiä tapahtui?"
Nostamme sankarimme tietylle tasolle, -
ja toivomme heidän pysyvän sillä.
Mutta se ei salli artistille kasvua.
Bruce on artisti, ja varmasti tarvitsi sitä.
Entä laulajan tilanne, Steve?
Olemme kuunnelleet koenauhoja, -
joita on varmaan viisi matkalaukullista.
Etsimme vähemmän tunnettua vokalistia, -
joka on ehkä esiintynyt klubeilla -
ja jolla on kokemusta liveyleisöstä.
On jännittävää etsiä joku, joka ei ole -
"lyönyt läpi" tai jotain.
LONTOO, 1995
Tämä poppoo oli ohjelmassa viimeksi 1981.
He ovat hevirokkareita ja pitävät hauskaa.
Iron Maiden ja uusi laulaja Blaze Bayley!
Blaze toi Maideniin uuden saundin, -
ja rakastan hänen ääntään.
Blaze on erittäin taitava hevilaulaja.
Hämmästyin, että hän otti paikan.
Oli varmasti upeaa saada tarjous, -
ja hän bailasi varmasti koko yön.
Mutta aamulla hän varmasti katui sitä.
Steve Harris sanoi: "Maiden tekee kaiken yhdessä."
"On sama, kuka tekee sävellykset -
ja kuka sanat, kunhan ne ovat loistavia."
Mutta olihan se valtava työpaikka.
Olin hyvin yllättynyt, kun minut valittiin.
Olen jo tavannut paljon Maiden-faneja, -
ja yleensä minulle on toivotettu onnea.
He haluavat vain, että bändillä menee hyvin.
Odotan innolla kiertueelle pääsyä, -
mutten voi ikinä korvata Bruce Dickinsonia.
Blaze Bayley oli nouseva brittilaulaja, -
mutta hänellä ei ollut Brucen skaalaa.
Se oli kova paikka sille kaverille.
Ja hän kuulosti erilaiselta.
Bändi ei palkannut laulajaa, -
joka voisi laulaa laulut kuin Bruce.
Moni meistä ihmetteli, miksi bändi -
ei hyödyntänyt Blazen kykyjä paremmin.
Mutta hän toi oman mausteensa -
Iron Maidenin saundiin.
Minusta Blaze suoriutui erinomaisesti.
Etenkin livenä.
Hänen panostaan ei voi arvostella.
Jotkut huusivat keikoilla: "Fuck Blaze!"
Minusta se oli epäreilua.
Bändiä kohti syljettiin, -
ja Harris ja Blaze suuttuivat yleisölle.
Minä varoitin! Jumalauta, minä varoitin!
Varoitin sinua!
Näettekö sen jätkän?
Hakatkaa se!
Punkin alkuaikoina 70-luvun lopulla -
sylkeminen oli suosionosoitus bändille.
Metalliskeneen se ei siirtynyt.
Metallikeikalla sylkeminen on sairasta.
Kuka tahansa suuttuu, kun syljetään päin.
Nyt vittu riittää!
Yleisö osoitti sitä, joka sen teki, -
selvittääkseen tilanteen -
kuin "herrasmiehet" eli tappelulla.
Blazen kaudella oli paljon hienoja hetkiä, -
mutta myös paljon huonoja.
En usko, että kaupallinen alamäki -
oli mitenkään Blazen syytä.
Se oli sattuma.
Heavy metalin valtavirtamedian mukaan -
Maiden oli kuollut. "Maidenin taru on ohi."
"Nyt meillä on Nirvana ja grunge."
"Se on tulevaisuuden juttu."
Kaikkia, jotka eivät olleet jotenkin "grunge", -
pidettiin dinosauruksina tai joinain.
Hevareita katsottiin kuin idiootteja.
Heavy metal lakkasi olemasta siistiä.
90-luku oli paskaa.
Kaikkialla oli vain -
liian isoja ja rumia vaatteita.
Grunge-skene oli suosittu -
ja Seattle-bändit nousivat valokeilaan.
Muistaakseni pyysimme Nirvanaa lämppäriksi, -
mutta me olimme "liian vanhoja".
Näin Blazen kauden molemmat kiertueet -
pikkupaikoissa, jotka vetivät 2 000 katsojaa.
Se oli intiimi kokemus. Niin minä sanoisin.
Näin bändin X Factor-kiertueella Philadelphiassa -
pienessä Electric Factory -nimisessä paikassa.
Se vetää 1 000 - 1 500 katsojaa, -
eikä yleisöä ollut edes viittäsataa.
Areenoiden ja muiden isojen paikkojen sijaan -
palasimme soittamaan klubeihin.
Se oli bändille aika kova paikka.
Meillä oli vaikeaa Amerikassa.
Yhdysvaltalaisfanit hylkäsivät meidät.
Muualla maailmassa pärjäsimme yhä hyvin.
Emme entiseen tapaan, mutta ihan hyvin.
Tuntui, että Steve sai henkisesti köniinsä, -
kun parin rankan vuoden ajan -
kaikki ei mennytkään niin kuin hän toivoi.
Se oli rankkaa aikaa.
Brucen lähdön lisäksi koin avioeron.
Toisaalta olen ylpeä siitä ajasta, -
koska taistelimme vaikeuksia vastaan, -
ja pidän haasteista.
Ja kovat fanit pysyivät bändin rinnalla.
On tärkeää ymmärtää ja arvostaa -
Blazen aikaa ja sitä, mitä hän toi bändiin.
Minusta Blazen ajan albumit ovat loistavia.
Ne ovat synkkiä ja erilaisia, mutta loistavia.
Me kaikki arvostamme Blazea suuresti, -
mutta kukaan tuskin yllättyy, -
jos sanon, että Bruce on Iron Maidenin ääni.
Sen kanssa me kasvoimme ja sen me haluamme.
Kerroin Stevelle kuulleeni, -
että Bruce haluaisi palata Maideniin.
Steve vähän järkyttyi, -
ja vakuuttelin, että se on hyvä idea.
Maiden ei ollut enää maailmanluokan yhtye.
Maidenin tavoin Brucellakin oli vaikeuksia.
Hänen soolouransa ei oikein edennyt, -
ja hän kaipasi bändiä.
Maidenissa on oma vibansa. He kuuluvat yhteen.
Se oli kamala uutinen.
Oli upeaa olla Iron Maidenissa, -
mutta olin tai en, -
maapallo on parempi paikka, -
kun Iron Maiden on olemassa.
PARIISI, 1999
Halusin pyytää myös Adrianin takaisin.
Koota bändin uudelleen.
Olimme kaikki vähän aikuisempia -
ja avoimempia tunteistamme.
Ja siitä tuli hienoa.
Nautin toisesta kierroksesta enemmän.
Olin paljon itsevarmempi.
Pääsin maistamaan herkkua toisen kerran.
Voisin korjata kaiken mitä kaduin -
tai olisin voinut tehdä paremmin 80-luvulla.
Sanoin: "Otetaan Adrian takaisin."
"Pidetään kolme kitaristia."
Adrianin paluu sopi minulle, -
mutta onnistuisiko kolme kitaristia?
Janick tarjoutui lähtemään bändistä.
"Voitte palata vanhaan kokoonpanoon."
"Sinähän et mene mihinkään", sanoin.
Kysyin Rodilta, pienentääkö hän palkkiotaan.
"Miten niin?" "Jos bändissä on kuusi jäsentä, -
keikkaliksa pitää jakaa viiden sijasta kuudella."
"Älä puhu paskaa", hän sanoi.
Sanoin, että olen oikeassa.
Menin Steven luo ja sanoin:
"Adrian aiotaan tuoda takaisin."
Steve tuijotti minua naama vakavana:
"Ajattele. Siitä tulee vaarallista."
"Mieti, mihin pystymme kolmella kitaristilla."
Bruce omassa boksissaan.
Tiesin, ettei Maidenilla mene loistavasti.
Sitten minulle soitettiin.
"Miltä tuntuisi palata bändiin?"
En ollut aivan varma Brucen paluusta, -
koska en tiennyt, miksi hän halusi palata.
Kaiketi meidät kaikki -
kasvatettiin niin, ettei sellaisesta puhuttu.
Tunteista ei puhuttu, -
vaan alettiin vain hommiin.
Sanoin Stevelle:
"Isälläni oli sellainen filosofia, -
että jos McBrainin nimi vedetään lokaan, -
toista tilaisuutta ei tule."
"Hän tekee sen uudelleen. Miksi ottaa riski?"
Steve sanoi: "Katsotaan, miten tapaaminen menee."
Järjestin tapaamisen koko bändille.
Kun Bruce tuli, Steve kysyi heti:
"Miksi haluat palata?"
Bruce sanoi haluavansa taas isoille keikoille.
Steve sanoi "okei", ja menimme pubiin.
Siinä se koko helvetin tapaaminen oli.
Otimme kaljat ja otin Brucen kainalooni.
Sanoin olevani tosi iloinen, -
että hän palasi bändiin.
Laulavat kulmakarvat.
Mitä hän touhuaa?
"Mutta en voi perua sanojani siitä, -
miltä lähtösi tuntui. Se vituttaa minua yhä."
Bruce katsoi minua ja sanoi:
"Niin sen pitääkin olla, Nick. Olet rakas."
Kun Bruce palasi...
Kaikki Maiden-fanit huokaisivat helpotuksesta.
Kun kuulimme Bruce Dickinsonin paluusta, -
tuntui, kuin sydämessämme olisi juhlat.
"Jes, hän palasi!" "Ai, lyhyt tukka." "Mutta silti."
Kaikella on syynsä, ja kun Bruce palasi, -
hän oli vahvempi ja keskittyneempi siihen, -
mikä bändin tavoite on tiiminä.
Uuden levyn nimibiisi!
"Brave New World".
Bändissä oli nyt kolme kitaristia.
Se olisi voinut olla egojen vuoksi sekasortoa, -
mutta he ovat malliesimerkki tiimityöstä.
Jos kyseessä olisivat -
tietyt muut soittajat, se ei onnistuisi.
Koska egot törmäisivät.
Mutta me vain haluamme, -
että bändi kuulostaa paremmalta.
Iron Maidenin toinen kulta-aika alkoi.
Eivätkä he ratsasta 80-luvun maineellaan -
vaan tekevät uutta materiaalia, -
joka on erilaista, -
mutta aivan yhtä hyvää eri tavalla.
Ylämäki, alamäki: se mikä ei tapa, vahvistaa.
Todisteena on se, että Maiden -
vetää stadionit täyteen kaikkialla maailmassa.
Ja entä grunge?
Laulakaa!
Iron Maidenin piti pudota pohjalle -
noustakseen takaisin huipulle.
Se taisteli, -
ja siitä tuli maailman suurin bändi. Uudelleen.
Kun Bruce ja Adrian palasivat, -
mikään manageri ei olisi voinut ennustaa sitä.
Se oli jumalallinen väliintulo.
Koska jos molemmat eivät olisi palanneet, -
bändiä ei ehkä olisi enää olemassa.
Mutta kuten aina, oli myös huonoja uutisia.
Bruce soitti muistaakseni jouluaattona 2014 -
ja sanoi kiertelemättä:
"Minulla on kurkkusyöpä."
Se oli tietenkin järkytys.
Maailmankiertue oli alkamassa.
Kun katson kalenteriani, koko tämä vuosi -
on täynnä rasteja: "peruttu, peruttu".
Kaikki säikähtivät pahanpäiväisesti.
Bruce kertoi käyneensä syöpälääkärillä.
"Minulla on kurkkusyöpä."
Seisoin luuri kädessä ja mietin, -
että veljeni voi kuolla.
Kuten kaiken, Bruce otti sen projektina.
Hän tutki syöpiä ja tiesi mitä tapahtui.
Hän otti kaikki yksityiskohdat haltuun.
Bruce, se helvetin jätkä, -
tutki kaikki lääkkeet ja hoidot.
Hän tekee tutkimusta. Sellainen Bruce on.
Syövästä toipuminen -
on hyvin henkilökohtainen juttu.
Syöpä on sinun, sinä omistat sen.
Sen voittaakseen pitää tuhota osa itsestään.
Hän oli ollut hoidossa, -
ja kyselin miten menee: "Putosiko tukka?"
Hän sanoi käyneensä pubissa. "Pubissa?"
"Jep, otin kaljan, ja partani tippui."
"Mutta ei tukkasi?" "Tukka pysyy, -
mutta parta putosi baaritiskille." Jestas!
Parin viikon päästä hän kertoi, -
että syöpä on remissiossa.
Sanoin: "Helvetin hienoa!"
Book of Souls -kiertueen ekana iltana -
kaikkia jännitti, oliko Brucen ääni entisellään.
Ja uskomatonta kyllä, se oli.
Näin Brucen livenä helmikuussa 2016, -
ja hän oli niin voimakas, -
että se oli mieletön kokemus.
Hänen äänensä kuulosti minusta -
entistäkin vahvemmalta. Se oli kuin ihme.
Brucen näkeminen lavalla -
sen mankelin jälkeen oli hämmästyttävää.
Herra antoi meille ihmeen, uskon niin.
Brucen lähtö oli ihme, -
ja Brucen paluu oli ihme, koska hän toi Adrianin.
Hänen paranemisensa syövästä oli ihme, -
ja oli ihme, että hän toimi kapteeninamme.
"Oi, kapteenini."
Hän on Bruce Dickinson, rocktähti -
ja äkkiä: "Kapteeninne Bruce Dickinson tässä."
"Lentomme kestää 2,5 tuntia."
Isosetäni ja setäni olivat RAF:ssä.
Isäni oli insinööri.
Niinpä lapsena ihailin -
rocktähtien sijaan koelentäjiä ja astronautteja.
Vuosia sitten olin lomalla -
ja näin mainoksen: "Koetunti 35 dollaria."
Ajattelin, että mikäpä ettei.
Istuin pikkuiseen Cessnaan ja nousin ilmaan, -
ja se oli kuin valaistumisen hetki.
Pään sisäiset kytkennät sovitetaan näihin.
Lensin pitkin poikin Eurooppaa -
ja keräsin aina vain enemmän lisenssejä -
ja loppujen lopuksi hankin täydet pätevyydet.
Se vaatii puolitoista vuotta teoriakokeita.
Vihdoin sain kapteenin raitani, ja olin valmis.
Sitten Astraeus-lentoyhtiöstä soitettiin.
Sillä oli pari 737:aa, ja sanottiin:
"Etsimme lentäjiä, haluatko töitä?"
Sanoin: "Joo."
Ja niin minusta tuli 737-lentäjä.
Ajattelin, että olisipa mahtavaa, -
lennättää bändi keikoille.
Yllättäen Rod piti sitä mahtavana ideana.
Niinpä vuokrasimme yhden yhtiön koneista.
Sillä ansaitsi, se toimi, -
ja se oli mahtava kokemus.
Pääsimme vaikeapääsyisiin paikkoihin, -
kuteen Quitoon tai Manausiin Amazonin keskellä.
Limaan, Jakartaan...
Fanien näkeminen teki siitä vaivan arvoista.
Mikä muu yhtye on tehnyt niin?
Onko toista bändiä, jolla on oma kone, -
jota laulaja lentää erikoisiin keikkapaikkoihin?
Jos esiintyy Puerto Ricossa, -
tulli- ja rajavalvonta on hyvin tiukkaa.
Flight 666 -kiertueella -
odotin, että meidät napataan, -
ja kaikki joutuvat pudottamaan housunsa.
Kun laskeuduin portaita, -
näin tullimiehet ja rajavartijat rivissä.
Säikähdin, että he odottavat meitä.
He kysyivät: "Saako valokuvan, saako nimmarin?"
He olivat faneja!
Maidenin faneja on kaikissa ihmisryhmissä:
lääkäreitä, juristeja, poliiseja...
Pyydän! Missä on Steve Harris?
Minusta musiikki -
on kaikkein tärkein taiteenlaji.
Se todella yhdistää kaikki ihmiset.
Musiikki on välitöntä ja ikuista.
Minkä mahtavan asian -
te ja me olemmekaan luoneet yhdessä -
Maidenin muodossa kaikkialla maailmassa.
Sen viesti on, -
ettei ole väliä, olit sitten mies, nainen, -
muslimi, kristitty, katolinen tai juutalainen.
Jos olet Maiden-fani, olet Maiden-fani -
ja osa samaa maailmaa ja perhettä, ystäväni!
Tämä on kiitoksemme kaikille teille.
Koska olemme kaikki veriveljiä!
Tämä on vähän niin kuin hevivalssi.
Ei ole mitään jännittävämpää -
kuin olla Iron Maidenin yleisössä.
Mahtavaa yleisöä täynnä mahtavia ihmisiä.
Ja ilmaista itseään vapaasti turvassa.
Koska olet osa samaa kansaa, -
ja se on osa sinua, -
ja voit antaa sen voiman takaisin bändille.
Lempihetkeni Maidenin keikoista -
on "Blood Brothers" -biisi Earl's Courtissa.
Katsoin ympärilleni, -
ja samanikäiset miehet itkivät.
Mitä me ollaan?
Tietenkin loppu on joskus edessä.
Hevimaailma järkkyy, -
kun yksi genren rakastetuimmista rumpaleista -
lopettaa kiertueet 42 vuoden jälkeen.
Päätös oli helppo, mutta silti toivon, -
että kuntoni riittäisi yhä soittamaan.
Sain aivoinfarktin tammikuussa 2023 -
ja paiskin töitä kolme kuukautta -
saadakseni käteni toimimaan.
9 viikon kuntoutuksen jälkeen -
tiesin, että avaamme "Somewhere in Timella".
Sillä Future Past -keikat oli aina avattu.
Sen keskellä on osuus, jota en pysty soittamaan.
Soitin Harrylle ja sanoin, -
etten pysty soittamaan "Trooperin" introa ja muuta.
Hän sanoi: "Soita fillit vain suoraan."
Senkin saatanan nero.
Olen rumpali, enkä keksinyt sitä itse.
Se kuvaa Steve Harrisia täydellisesti.
Voin sanoa sen 42 vuoden kokemuksella:
Hänelle tärkeintä on Iron Maiden, bändi.
Parempaa ystävää ei voisi toivoa.
Kiitos, Drew.
Silti minulla oli vaikeaa.
Ponnistelin, vaikka tiesin, etten pysty.
Kehoni oli väsynyt, -
eikä se ollut reilua kundeja kohtaan.
Ihailen Nickoa yrityksestä ja ponnistelusta.
Mutta hänen kroppansa vain petti.
Pelkäsimme, että sattuu vielä jotain.
Se oli kauheaa.
Ei toiselle voi sanoa: "Lähdepä vetämään."
Kukaan ei tajua sellaista, -
ja se on paskamainen temppu, -
koska Maiden on ollut Nickon elämä.
Tein ilmoituksen kiertueen päätteeksi.
Oli aika ojentaa kapulat nuoremmalle kaverille.
Tänään Nicko ilmoitti -
lopettavansa rumpujen soiton livenä.
Kertokaa, miten paljon rakastatte häntä!
Nicko! Nicko! Nicko!
Jään kaipaamaan ennen kaikkea kiertämistä.
Ja soittamista veljieni kanssa.
He ovat kaikki ensiluokkaisia ihmisiä.
Moni ihminen ajattelee, -
että kun bändiä ei enää ole, kaikki on ohi.
Minä en ajattele niin.
Iron Maiden elää pitkään sen jälkeenkin.
Se... En usko, että se loppuu ikinä.
Oli selvää, että Maiden valloittaisi maailman.
Ja niin se tekikin.
Ja sama jatkuu yhä.
Se on yksi maailman suurimmista bändeistä.
Hyvin konkreettisella tavalla -
Maiden ja kaikki upeat bändit -
ennen sitä ja sen jälkeen -
niistä suurimmat liikuttavat tunteita -
ja tekevät elämästä vähän siedettävämpää.
Tärkeintä Iron Maidenissa on yhteenkuuluvuus.
Sen tuntee musiikissa.
Siinä on kyse kuulumisesta samaan ryhmään.
Olla osa jotain yksilöä suurempaa.
Olla osa maailmaa ja yrittää parantaa sitä.
Rakastamme soittamista, siinä kaikki.
Kun todella nauttii siitä mitä tekee, -
ei halua koskaan lopettaa.
Minulta kysellään Maidenin tulevaisuudesta.
Aiomme kiertää. Ja sitten kiertää lisää.
Ja lisää ja lisää, kunnes emme enää pysty.
"Iron Maiden", jumalauta!
Kaikki, kädet ilmaan!
Huutakaa niin saatanasti!
28.6.2025 LONDON STADIUM (WEST HAM)
Keitä me ollaan?
LÄHELLÄ PAIKKAA, MISTÄ KAIKKI ALKOI -
50 VUOTTA SITTEN
UUSI RUMPALI SIMON DAWSON
ERITYISKIITOS IRON MAIDENILLE
IRON MAIDEN KIITTÄÄ VANHOJA JÄSENIÄ
IKUISESTI OSA IRON MAIDEN -PERHETTÄ
Topi Oksanen Iyuno