Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det spiller ingen rolle om du er mann, kvinne, muslim,
kristen, katolikk, jøde...
Hvis du er Maiden-fan, er du Maiden-fan.
Dere tilhører samme verden og samme familie, mine venner.
MED BANDET
OG FANSEN
STEMMEN TIL BRUCE DICKINSON
Det har alltid handlet om fansen.
Alltid.
Takk. God natt.
Når man drar til et land eller til en by for første gang
STEMMEN TIL STEVE HARRIS
vet man ikke hva man har i vente.
Men den intense reaksjonen er fantastisk.
Takk.
Alt var som en drøm.
Som i sakte film.
Omgitt av hundrevis av fans,
døgnet rundt.
Alle lange karrierer har opp- og nedturer. Det er sånn det er.
Og man bare flyter med.
Men blodfansen følger deg gjennom tykt og tynt.
Det er fantastisk å oppleve det.
Når alt kommer til alt, vil jeg heller tilbringe tid med fansen enn noe annet.
Maiden! Maiden!
Det handler om tilhørighet,
å tilhøre Iron Maiden-familien.
Og et slikt fellesskap, det båndet, der vi er forbundet
av kjærlighet til den samme musikken, de samme låtene...
De beveger oss på samme måte, med ulike bakgrunner.
Jeg driver med regnskap.
Jeg er psykiater.
Jeg er historielærer.
I hæren. Jeg jobber i bombeenheten.
Jeg er musiker.
Foreleser i krigsstudier ved King's College i London.
Spiller i et heavy metal-band.
Jeg er deleier i Latin-Amerikas største investeringsbank.
Jeg er adm. dir. i Metal Blade Records.
Jeg er pensjonert New York-politi.
Musikkjournalist.
Det føles som en eksklusiv klubb,
men det eneste kravet er at man elsker bandet.
Når jeg ser en Maiden-T-skjorte,
gir jeg eieren et nikk og viser hornene.
Gjennom årene har jeg gått på hundrevis av konserter.
Jeg har vært i pitten, jeg har stått fremst.
Jeg har vært der og gitt alt.
Nå er jeg eldre og står lengre bak, men jeg hopper og skriker.
Man følte at dette var ekte.
Musikk laget av folk som elsket slik musikk
og brydde seg like mye om musikken som vi gjorde.
Selv i den første tiden.
Jeg gikk ikke på scenen og spilte noe jeg ikke ville spille.
Selv ikke andre typer rock.
Jeg gjorde det ikke.
STEVE HARRIS GRUNNLEGGER OG BASSIST
Jeg ville heller være gatefeier.
Og det var jeg faktisk.
Jeg er ikke interessert i å spille bare for penger.
Det er ingen hemmelighet at Steve Harris sto bak
Iron Maidens kompromissløshet.
Sier du "Steve Harris", sier vi "sjefen". Det er han som styrer.
Han er fra Londons østkant, som oss.
Han var gatefeier.
Men han så ut som verdens kuleste gatefeier.
Han hadde håret, han hadde vesker i beltet.
Jeg bare visste at han kom til å lykkes.
Han hadde noe ved seg. En besluttsomhet.
Iron Maiden og bølgen med britisk heavy metal var et svar
på alt det som skjedde i England på den tiden.
Får vi nok en vinter med misnøye som noen politikere har hevdet?
I store deler av Storbritannia tæret inflasjonen og arbeidsløsheten på.
UTSOLGT FOR BRØD
Vi hadde ikke mye. Men ingen hadde det.
TI ÅR MED PRISØKNING
Vi tenkte ikke: "Å, vi har ingenting."
Det var sånn for alle, så det var ganske vanlig.
På den tiden tenkte du bare på
å skaffe en ålreit forsterker
og høyttalere som ikke var sprengte, og å få spillejobber.
Steve sa til meg: "Vi har noen spillejobber. Vil du være roadie?"
Jeg sa: "Så klart. Jeg skal ordne noen lyskastere."
Vi pleide å bryte oss inn i gamle lager
og fylte opp en svær barnevogn.
Jeg tok alt jeg fikk fatt i, og gjorde det om til lysutstyr.
Og det bare utviklet seg derfra.
Selv på de første konsertene våre fikk vi fans fordi vi spilte våre egne låter.
Vi spilte på lokale steder på østkanten i London.
Men så begynte snøballen å rulle.
Maiden!
Fredag kveld på Marquee
og østkantbandet Iron Maiden
spiller den andre av tre kvelder.
Disse konsertene på slutten av en slitsom turné med 40 spillesteder
er som en takk til deres deliriske fans.
Utsolgt... Hva er klokka? 19.50, og det er fullt på Marquee.
Hadde jeg et pund for hver gang jeg har sett Iron Maiden, ville jeg vært rik nå.
Heavy metal-bølgen blir tatt på alvor av fansen,
og har skapt oppstandelse hos plateselskapene.
Men da Iron Maiden ble dannet, var det punk som solgte.
Og da bandet ble tilbudt en platekontrakt, ble de bedt om å spille punk.
Jeg ville ikke spille punk eller new wave.
Jeg ville ikke ha piggete hår og teite klær, vet du.
Jeg ville spille rock.
Plateselskapene prøvde å gjøre oss mer salgbare,
for det var punken som var populær, og de ville ha oss dit.
Det neste ville være at vi klippet håret.
Ikke faen.
Heldigvis kom Rod i grevens tid.
Og Andy kom noen år senere
med alt det forretningsmessige.
Begge tok seg av mange av sakene vi ikke ville håndtere.
Rod er en bombastisk Yorkshire-mann.
Han viser ingen nåde i måten han gjør ting på.
Jeg satte opp et piggtrådgjerde rundt bandet.
Ingen kommer innenfor det gjerdet.
De gjør akkurat som de vil,
med hvem de vil, og sånn er det med den saken.
Vi ble ikke spilt på radio i gamle dager.
Vi ble ikke spilt på radio på mange år.
Bransjen forsto seg ikke på oss. De visste ikke hva som appellerte.
Men det gjorde alle, også fansen,
mer sammensveiset og standhaftige.
Vi var en underdog i musikkbransjen.
Men vi var en underdog i alt.
Jeg har aldri likt å være foran kamera. Og særlig ikke nå.
Så vi tenkte at det var mer interessant
å se på noe annet enn oss mens vi snakker,
for vi er ikke like kjekke som Eddie.
Vi visste ikke så mye om hvem de i bandet var.
Vi visste ikke hva de het, for på platecoverne
var det bare Eddie.
Han er bandets ansikt utad.
Han er på alle platecoverne.
Det trekker deg inn selv om du ikke kjenner til musikken.
Jeg husker at jeg så Eddie da jeg var barn, og bare: "Hva er det?"
Han var dritskummel.
Eddie ble til
fordi gutta i bandet
var ganske sjenerte.
Og jeg hadde en idé om en figur
som uttrykte hva bandet sto for.
Jeg var i et møte hos EMI og så et kunstverk av Derek Riggs på veggen.
Jeg ba Derek komme med eksempler av sitt arbeid.
Og der lå det første albumcoveret, og vi visste vi hadde funnet rett mann.
Eddie er den du vil han skal være. Det er det fine med det.
Derfor har vi ham på coverne. Og da slipper vi å være der.
Eddie er så søt.
Jeg digger ham.
Han er maskoten, men også divaen.
Eddie er stjernen.
Han er en skapning som har vært forkledd så mange ganger,
i så mange former og fasonger
gjennom årene, at det føles som han er udødelig.
Han har hatt så mange opplevelser i så mange sivilisasjoner,
at du ser på ham som en klok skikkelse. Som en vis metal-skikkelse.
Han har vært en maya-mumie.
Et monster som kommer ut av en grav.
Eddie kan være alt.
Eddie er et godt eksempel på
at man kan være stygg og sint, og det er uviktig.
Man kan uttrykke seg og være ekte.
Jeg syns at Eddie
er det beste markedsføringsgrepet i heavy metal-historien.
Dette bandet
skapte sitt eget univers.
Man behøver ikke å høre albumet.
Kunsten deres grep meg før jeg hørte en eneste tone.
Det er ikke bare musikken.
Det er syn, lyd, historie og stil.
Jeg var 16 da.
Jeg så platecoveret. Eddie stirret på meg.
Jeg kjøpte platen. Vi dro hjem til meg
og satte stiften ned på platen
og ut kom de første gitarakkordene på "Prowler" .
Jeg bare: "Dette er tidenes beste heavy metal-plate".
Paul Di'Anno var bandets første vokalist.
Og Paul kunne skrike.
Han uttrykte en lidenskap og en energi.
Noe truende.
Han utstrålte alt dette.
Han var en versting.
Det føltes som vi hadde oppnådd noe.
Vi hadde slitt for det ved å spille på klubber og små utesteder.
Da det første albumet ble gitt ut, var jeg veldig stolt.
Det første albumet slo an.
Det kom på 4. plass på salgslistene. Og etterpå har vi ikke sett oss tilbake.
Vi skrev historie, for ingen låt som oss.
Fansen og alt det. Det var fullt hver kveld.
Det var helt fantastisk, for de gikk helt berserk.
Det virker som de kan gjøre hva som helst.
Og derfor gjør vi hva som helst for deres skyld.
Jeg er litt overmannet. Jeg prøver å fordøye det.
Men Paul har det litt for gøy når de turnerer.
Det er godt dokumentert at han ofte dreit på draget og var en slem gutt.
Han var ikke kjent for å være et englebarn.
Han drakk for mye nesten hver kveld og sto bakfull på scenen.
De måtte avlyse noen konserter,
og det er noe alle band vil unngå,
og særlig et band som Iron Maiden som holdt på å slå igjennom.
PAUL DI'ANNO VOKALIST 1978-1981
Steve hadde et klart bilde av hva de var.
Og man kunne ikke rokke ved det bildet.
Hvis man gjorde det,
fikk du ikke være med i bandet.
Jeg har blitt kalt sersjantmajor, ayatolla, rektor...
Jeg har blitt kalt det meste.
Men problemet med Paul var at han ikke passet på helsa si.
Det var tøft med ham.
Så vi kunne ikke la ham dra oss ned.
Stemmen er en så viktig del av lydbildet.
Og jeg var bekymret for at dette betød slutten for vår karriere.
Han var glad i alkohol.
Han var glad i stoff.
På turneer hadde vi fire, fem konserter i uka.
Og det gjorde ikke stemmen hans bedre.
Det var nok presset som påvirket meg.
Man kobler av med kokain og sånn dritt.
Ja, jeg hadde et problem.
Jeg må innrømme at jeg hadde et problem.
Han kom ikke på konserter.
Og så måtte vi avlyse turneen i Tyskland.
Han måtte slutte.
Det sa seg selv.
Vi måtte gjøre noen endringer.
Og selv om det var trist... Det var jo Paul.
Han var en herlig rakker.
Jeg hadde ikke klart å gi hundre prosent til Iron Maiden.
Og det er ikke greit. Man svikter bandet, seg selv og fansen.
Så det var best at jeg sluttet.
KJÆRE STEVE, TING HAR IKKE GÅTT SOM JEG HADDE HÅPET
FORESLÅR AT DERE FINNER EN NY VOKALIST.
JEG VET DERE BLIR EN SUKSESS. JEG HAR TRO PÅ DERE. HILSEN PAUL
Jeg ble deppa av det.
Det var en nedtur. Vokalisten sluttet.
Da jeg hørte at Paul var ute av bandet,
tenkte jeg: "Å nei, bandet mitt er dødt."
Jeg var i et band som het Samson, og vi opptrådte på Reading Festival.
Steve og Rod sto blant publikum og vurderte meg.
Rod var helt imot å ta meg med i bandet.
Steve sa: "Gå og ta en titt på ham."
Og de så opptredenen min.
Og så bestemte Rod seg for å ta en prat med meg.
Hei sann.
Ja, det er Bruce.
"Er du interessert i jobben?"
Jeg sa: "Så klart er jeg interessert. Ikke vær dum!"
Han la opp en fet stripe med kokain,
og spurte: "Lyst på?" "Nei, jeg driver ikke med sånt."
Han sa: "Å. Går det greit at jeg tar det, da?"
Så jeg satt der, og han sa:
"Greit, jeg tilbyr deg muligheten til å prøvesynge for Iron Maiden."
Og jeg sa: "Hør her, Rod, la oss legge kortene på bordet.
Du vet at jeg får jobben.
Men spørsmålet er ikke om jeg får jobben eller ikke.
Spørsmålet for meg er:
'Har du lyst på besværet som dukker opp i livet ditt?'
For jeg blir ikke som vokalisten dere har."
Steve fant noen som var like ambisiøs som ham selv i Bruce.
Bruce er profesjonell.
Er opptatt av å holde seg i form.
Passer på stemmen og seg selv.
Har lyst til å være best.
Og mer kan man ikke forlange av en frontfigur.
Da det skjedde, var fansen delt.
"Jeg likte Paul mye bedre. Jeg liker ikke Iron Maiden med Bruce."
Bruce hadde det tøft, for Paul Di'Anno var elsket.
Paul Di'Anno er fortsatt elsket av sånne som meg.
Det var bitte litt rart.
Men dette er meg - sånn gjør jeg det .
Og dere kan venne dere til det eller ikke.
Og noen hatet det.
Noen sa: "Dette er forferdelig.
Det er som å høre favorittlåtene mine
bli sunget i en sementblander
av en luftsirene."
Og Rod kvitterte: "Flott! En menneskelig luftsirene - herlig!"
De ville ha noen som kunne
lede an som frontfigur
når de erobret verden, og de fant rett mann.
Ingen har vært bedre i stand til å erobre verden
enn Bruce Dickinson i midten av 20-årene.
Det er helt absurd.
Bruce løftet bandet med sitt register
og sin scenepersonlighet.
Det er ikke bare hans dyktighet som sanger.
Det er som et Broadway-stykke.
Han har en intens utholdenhet, og den er smittende.
Og når han får publikum i gang...
Bruce, du ble ganske nylig med i bandet.
Ja, like etter august, nei, september i fjor.
Iron Maiden har gjort noen bytter, men har vært ganske stabile.
Var det vanskelig å komme inn i et etablert band?
Egentlig ikke, for vi har kjent hverandre ganske lenge, fra mitt forrige band.
Så det gikk veldig bra.
Vi liker jo den samme musikken.
Da vi begynte å turnere sammen ...
Når jeg synger, som hovedvokalist,
står jeg midt på scenen.
Og plutselig får jeg Steves bass i øret .
Og han dytter meg liksom.
Han var oppi ansiktet mitt og bannet og svor og sånn.
Og det ble ganske ampert etter hvert.
Det toppet seg
i Newcastle City Hall.
Steve var rasende. Han sa at jeg gikk i veien.
Jeg sa: "Når jeg synger, står jeg midt på scenen. Ikke du, men jeg."
Jeg sa: "Når jeg er ferdig med å synge, kan du stå midt på scenen."
Vi skulle gå ut
og ha en nevekamp.
Og så kom Rod inn.
Han sa: "Slutt å slåss! Slutt, begge to."
Og Steve bare: "Han må slutte! Han må slutte!"
Og Rod sa: "Han skal ikke slutte!"
Og jeg tror det var da vi begynte
å forstå hverandre bedre, på en rar måte.
De ble et bedre band da Bruce ble med.
De fikk mer kraft. Mer karisma.
De fikk en mer synlig intensitet.
Men Bruce var bare én av bestanddelene.
Det solide fundamentet var styrken i låtene.
Iron Maiden har helt rå musikere.
Kjernen i Maidens sound er gitarene.
Det er det første som slår en, de to harmoniske gitarene som spiller,
og drivet, kraften bak det.
Ingen annen gitarduo har hatt samme kjemi som Adrian og Dave.
To hovedgitarister
som gjør menn i en viss alder, og sikkert damer også,
litt mo i knærne.
Dave og jeg har alltid gått godt overens. Vi er barndomskamerater.
Det har aldri vært noen problemer mellom oss, verken privat eller på jobb.
Vi vokste opp i Øst-London og bodde et par gater unna hverandre.
Siden vi er gode venner,
kan vi spille subtile harmonier og nyanser,
ting som må gjøres rett.
Etter så mange år sammen kommuniserer de uten ord.
De er som fisken i vannet.
De bare flyter. Alle hindringer forvandles til kunst.
Alt ved det var perfekt.
Å spille med den utrolige bassisten.
Steve gjør forbløffende ting med bassen.
Den galopperende bassen sto i sentrum
og hans bass-stil skilte Maiden fra alt annet innen metal.
Steve bruker mange akkorder.
Han gjør den galopp-greia og plutselig slenger han inn en akkord.
Og lydmessig tilfører det så mye.
Clive Burr, Maidens trommeslager på de tre første platene,
var en fabelaktig trommis.
Jeg beundret spillingen hans.
STEMMEN TIL STEVE
Clive var super, og vi kom godt overens.
Clive Burr var en makeløs trommeslager. Gud være hans sjel nådig.
Men da han sluttet, fikk de Nicko.
Og alle bare: "Hvem faen er han? Hvor kom han fra?"
-Nicko? -Matthew?
Vil du ha oss som backinggruppe?
Jeg trodde du aldri skulle spørre!
Nicko er en morsom kar og en solstråle.
Jeg spytta på linsen din.
Når han spiller trommer,
merker du at det er noe som er bortenfor hans kontroll.
Det er en gave fra metal-gudene...
...som ble gitt ham, og han er bare et redskap.
Maidens vesen sto sterkt med Clive og Paul Di'Anno.
Det oppsto en magi tilbake i den tidlige tiden.
Men da jeg kom inn, falt det seg naturlig.
Selv om jeg liret av meg fire, fem låter, var det min audition.
Vi knyttet bånd. Det var et uskrevet bånd, kan man si.
Ja, det skjedde på et blunk.
80-tallet var helt utrolig.
Hvert album ble bare større og større.
Og vi visste at vi sto på randen av noe helt spesielt.
Man så at dette bandet skulle bli stort.
Fra ukjente til allemannseie på null tid.
Jeg hadde aldri vært utenfor Storbritannia. Det var spennende.
Mange nye opplevelser som utviklet seg.
Man hadde ikke så mye tid til å tenke over det.
Man bare fløt med.
Iron Maiden er en av de ledende representantene for britisk heavy metal.
Fans som skal på deres første konsert i Canada,
har stått i kø et par timer. Og fansen er en del av Iron Maidens framgang.
Å nå så langt uten å bli spilt på radio var en prestasjon på den tiden.
Bandet nøt stor respekt blant heavy metal-fansen.
Hva skiller dem fra alle andre?
De er annerledes. De er fra England. De elsker det.
Det er den beste musikken jeg hører.
Jeg elsker heavy metal og jeg elsker musikken deres.
Det var begynnelsen av det jeg beskrev som
en berg-og-dal-bane uten stopp, som aldri kom ned.
Den bare akselererte.
Vi kjørte i full fart
og gjorde i fem faens år.
I den perioden skilte Iron Maiden-logoen,
Eddie, seg mye mer ut enn alle andre band på den tiden.
Det var en veldig dynamisk logo.
Jeg klarer ikke å komme på en mer gjenkjennbar maskot
eller figur tilknyttet et hardrockband enn Eddie og Iron Maiden.
Det er en så fantastisk skikkelse.
Eddie var en stor årsak til Iron Maidens suksess.
Det var en framstilling av en figur eller skapning
som folk kunne relatere seg til.
Eddie opphever aldersforskjeller,
for man kan alltid tiltrekke seg ungdommer med en slik figur.
Eddie er et monument.
Maiden skal ha ros. De forsto flaggbærer-greia.
Det appellerer til fansen, til fellesskapsfølelsen.
Eddie utviklet seg hvert år.
Jeg laget bakkestativsystemet, riggen som ikke andre hadde.
Hvert år forbedret jeg det jeg hadde gjort året før.
Vi skapte et monster.
Scarborough-retten fikk i dag høre at en ung tiltalt
som skjøt en rik gambler, hans kone og unge datter sist april,
var påvirket av skjelettmaskoten til et heavy metal-band
og litteratur om Satan.
Det er meldt om flere sataniske aktiviteter i Texas.
Denne musikken er ikke annet enn sataniske sanger.
-Satanisme. -Satan.
Her brennes det plater for ti tusen dollar.
Vi mener at mange av sangene er okkultistiske.
De synger om hekser, djevelens datter som sover i sin seng.
Vi mener det påvirker unge mennesker
til å gå i motsatt retning av Bibelens lære.
Kardinal John O'Connor hevdet at denne typen musikk
ledet lyttere til Satans leir.
Grupper som Iron Maiden bruker dødning- hoder, monstre og sataniske pentagram.
PMRC vil ha merking på album med eksplisitte tekster.
Det slår meg som en religiøs mani.
Det er mange måter folk kan bruke sine evner og krefter på
for å gjøre verden bedre i stedet for å bruke tiden på søksmål.
En sløsing med tid og penger.
Ryktet hadde spredt seg, så Jesus-folket var redde.
Det var herlig!
Det var kult å være en del av det.
Man elsker et band, og folk protesterer mot bandet.
Det fikk oss bare til å elske dem mer. Pappskaller!
Kan noen ta en mann i en rød drakt alvorlig,
med en lang, rød hale og to plasthorn
med en liten lyspære i enden av treforken?
Hvis det er djeveldyrkelse, lever jeg i feil århundre.
Jeg er født i et katolsk land.
Hvis man ikke følger reglene, blir man brent i helvete.
Og plutselig dukker Eddie opp,
og The Number of the Beast med sin ondskap,
og helvete er gøy. Helvete er ikke så farlig.
Helvete er et sted som
disse musikerne går inn og ut av.
Og jeg tenker at helvete og himmelen kanskje ikke fins.
Det handler kanskje mer om oss mennesker
enn om hvem som er der oppe og sier hvem som slem og snill.
Panikken rundt satanisme og Iron Maiden
beviser at slike mennesker ikke leser
hva sangene handler om.
De skjønner ikke at det er fortellinger.
Hvor viktig er det tekstuelle?
Å, sangtekstene.
Det tekstuelle i sangtekstene.
Jeg tror at mange av de første rockebandene
kom fra bluesmusikken, og blueslåter handler om å reise rundt
og være forelsket i en kvinne.
Og i våre dager er det flere ting man kan skrive om.
Det behøver ikke å handle om at dama mi ikke elsker meg lenger,
og den slags vås.
Det virker tullete å skrive sanger om å drikke og ligge med kvinner
og røyke rare ting
og gå ut og feste og alt det,
når det er morsommere å gjøre de tingene
enn å høre på sanger om det.
Alle kan jo gå og gjøre det.
Skjønner? Vi foretrekker å skrive sanger om
ting som folk ikke gjør så ofte. Som døden.
Som dere kanskje vet, har vi et nytt album ute og vandrer.
Albumet heter Powerslave.
Vi har en sang på albumet som er 13 minutter lang.
Vi skal spille den for dere.
"The Rime of the Ancient Mariner"!
Hvis man komponerer intrikate 11, 12 minutter lange melodier,
vil man jo ha en mektig, betydningsfull tekst.
Hvorfor skulle man synge om noe banalt i tolv minutter?
Maiden har en veldig narrativ historiefortelling i musikken sin.
De har episke, lange sanger, som "Rime of the Ancient Mariner",
der de forteller en historie. De er inspirert av litteratur og poesi.
Sanger om historiske slag,
Aleksander den store og å sitte fast i isen.
Da jeg vokste opp, følte jeg at jeg ikke passet inn,
en stranger in a strange land .
Når man utforsker verdener, er man en fremmed i et fremmed land,
men med andre som har det på samme måte,
trer man inn i den verdenen sammen
når man hører den sangen.
En del av moroa med å være Iron Maiden-fan
er at alle andre mener det er tegneserieaktig, barnslig tullball.
Men man vet at låtene har alvorlige temaer.
Det er betydningsfulle og intellektuelle. De er ikke overflatiske.
De er ikke lettbente. Gjennom musikken prøver de å uttrykke
hva Coleridge tenkte da han skrev "Rime of the Ancient Mariner",
hvordan slaget ved Passchendaele var.
Hva sier folk når de ser videoen til "Run to the Hills"
og der leiesoldater i borgerkrigen dreper indianere?
Sangen er jo en protest mot drepingen av indianere.
Greia er at dette var det som skjedde.
Det er ikke som i cowboyfilmene.
"Hvite mann kom over havet,
han brakte oss smerte og ulykke.
Han drepte våre stammer, han drepte vår tro.
Han tok våre byttedyr for sin egne behov.
Vi sloss hardt mot ham, vi sloss godt mot ham.
Ute på slettene ga vi ham et helvete.
Men mange kom, for mye for cree.
Å, blir vi noen gang satt fri?"
Selv om Maiden-låtene forteller
triste historier om krig, død og lidelse,
ender de med en budskap om håp.
Det er viktig, og man kjenner seg igjen.
Når man har tunge dager, kan Maidens musikk hjelpe en gjennom dem.
POLEN 1984
I 1984 hadde de allerede turnert verden rundt.
De dro til og med bak jernteppet. Få band hadde gjort det.
Etter 2. verdenskrig
var Europa delt opp i europeiske og sovjetiskstyrte regioner.
Dessverre havnet Polen på sovjetisk side.
Det var overvåkning.
Folk fra sikkerhetstjenesten dukket opp på alle konserter.
Alle konserter ble avlyttet.
Det var et totalitært land.
Polen hadde ingen platebutikker på den tiden.
Hvis man var så heldig å ha familie i Tyskland eller England,
kunne man ta opp noen kassetter til venner.
Da noen fortalte oss
at Iron Maiden skulle komme hit og spille,
slapp det litt frisk luft inn i landet vårt.
Iron Maiden! Iron Maiden!
Vi gikk ut av flyet, og synet minnet veldig om
bildene av da Beatles kom til New York City for første gang.
Da vi kom med bussen,
sto de utenfor og hoppet opp og ned og ropte "Maiden!". Det var helt utrolig.
Dette var en helt annen følelse.
Det er en pur glede over at vi var der.
Det er få band som drar til Polen,
for det ikke så mye penger her,
og man selger ikke plater her.
Men det spiller ingen rolle.
Man kommer til et punkt der penger ikke lenger er så viktig.
Hva er verdien av å glede 35 000 mennesker?
Det var som om romvesener hadde landet på Jorda.
Som om marsboere hadde ankommet Jorda og sagt: "Hei, her er vi."
Vi var glade fordi noen plutselig hadde lagt merke til landet vårt.
Noen hadde lagt merke til at Polen faktisk var viktig.
Det var en underlig, surrealistisk opplevelse.
Man visste at disse menneskene var undertrykte.
Vi fikk høre: "Ikke legg dere i det, for dere blir overvåket."
Det var en KGB-stemning.
Militæret og politiet var alltid til stede på konsertene,
og de stilte seg opp foran scenen og så på publikum.
Det var alltid en underliggende frykt for at det kunne eksplodere.
Iron! Iron! Iron!
Maiden var det første bandet som kom med en full sceneproduksjon til Polen.
De spilte ikke med bare et enkelt, svart bakteppe.
De kjørte fullt show med Eddie og pyroteknikk.
Og folk så hvor spektakulære rockekonserter kan være.
Noe som imponerte meg,
var reaksjonen hos de polske ungdommene.
Den var veldig instinktiv.
Det var som om noen åpnet et trylleeske
og det kom lys,
og de hadde vært i mørket i lang tid.
De hadde ventet med en tørst og hunger
etter å slippe følelsene løs og skrike
og headbange.
Polakkene var helt utrolige.
Det sto en rekke med militærpoliti foran scenen.
Først sto de med ryggen til bandet.
Men etter et par låter snudde de seg og begynte å digge.
Til slutt tok de av seg luene og kastet dem på scenen.
Det var fantastisk.
-Na zdrowie! -Na zdrowie!
Kvelden i går var helt vill. Vi spilte i et polsk bryllup.
Hvordan skjedde det?
Vi gikk på baren i hotellet, og den var dårlig.
Så i stedet gikk vi til det vi trodde var et diskotek.
Det viste seg å være en omgjort ballsal.
Der var det et bryllup og 300 stykker som danset vals da vi kom inn.
Vi forsynte oss grovt av spriten.
Og noen der spurte om vi ville spille.
"Ja", sa vi. Ikke sant? Og det gjorde vi.
Jeg tror vi alle ble litt berusa den kvelden,
og vi spilte en Deep Purple-låt. De fleste der visste nok ikke hvem vi var.
Jeg så et par eldre personer,
og de bare: "Hvem er de folka?
Og hva gjør de i bryllupet til vennen vår?"
Men de ble helt ville.
-Jeg liker heavy metal. -Ja?
Men jeg kunne tenkt meg å spille heavy metal med synthesizer.
Du kan ikke spille heavy metal med synthesizer.
-Jeg vil det. -Nei, det høres ikke rett ut.
De visste at de gjorde noe bra.
Det var ikke bare en rockekonsert.
Det var noe mer. Noe viktigere.
Alle sammen!
Tusen takk!
Bak muren var det folk som var akkurat som oss.
Og det var så flott at Iron Maiden klarte å rive ned det teppet
og dra bakom muren.
Iron! Iron! Iron!
Dette landet prøver å fortelle oss at vi skal slåss mot det der landet?
Glem det! Vi rocker heller.
Jeg tror mange polakker på 1980-tallet som hørte låter som "Powerslave",
knyttet det til sin egen situasjon og situasjonen i landet.
I Gdańsk ropte noen på solidaritet,
men politiet forhindret at det ble noe bråk.
Jeg tror for alle som opplever undertrykkelse,
blir musikken en ventil, som hjelper dem gjennom vanskene.
Det er fantastisk å føle at man hjelper mennesker på den måten.
Vi er ikke politiske. Vi snakker gjennom sangtekstene.
Og det river ned de totalitære murene rundt om i verden.
Jeg hørte Iron Maiden for første gang da jeg var tenåring,
i Libanon tidlig på 90-tallet.
Libanon hadde nettopp hatt en borgerkrig, og jeg hadde oppdaget heavy metal.
Jeg dro til min lokale platebutikk med bootlegs.
Det var alt man hadde i Libanon da.
Og jeg sa: "Gi meg det mest metal albumet du har."
Og han ga meg... Dette var i 1992. Han ga meg Fear of the Dark.
Det var som om albumet snakket til meg.
Jeg var tenåring.
Jeg hadde levd i en krig i et land som fremdeles var veldig urolig.
Og som med all kunst
blir tolkningen veldig subjektiv for den personen som møter kunsten.
Så da jeg hørte på albumet,
tolket jeg det på måter
som var preget av mitt eget liv i krigsherjede Libanon.
Det føltes som albumet sa noe om livet mitt.
Og det betød mye for meg.
Og jeg får fremdeles frysninger når jeg hører på det.
Dette er Mijalić, og dette er mennene som skal brenne den.
Serberne kaller det etnisk rensing,
og Mijalićs muslimer har flyktet.
På 90-tallet var situasjonen i Kosovo veldig ille.
Tidligere Jugoslavia
og de etnonasjonalistiske krigene som oppløste landet.
Det var konteksten da jeg begynte å digge Iron Maiden.
Under krigen var det et fellesskap som utvekslet kassetter.
Disse byttene dannet et fellesskap.
Man ble venner med disse menneskene.
Gjennom Iron Maiden fant jeg et fellesskap av likesinnede,
og det knyttet oss enda mer sammen og hjalp oss gjennom den tunge tiden.
11. september rykket vi ut til Ground Zero.
Så det andre tårnet rase sammen. Og det...
Å se det rase sammen, og før det,
folk som hoppet ut...
Jeg behøvde en virkelighetsflukt.
Man kan drikke, gjøre ting man ikke har godt av
eller man kan finne noe man liker,
som tar en med til et annet sted, et bedre sted.
For meg var det musikk. For meg var det Iron Maidens musikk.
Folk vil føle tilhørighet.
Med metal føler man at man tilhører noe
der alle er like, der man er fri til å uttrykke seg.
Og ikke minst, der man trosser systemet.
Mer fra Rio de Janeiro,
med Iron Maiden, Al Jarreau, Rod Stewart og flere.
Rock in Rio
Rock in Rio samlet artister
fra USA og Storbritannia.
Og begeistringen, det er rett ord, var enorm.
Maiden! Maiden! Maiden! Maiden!
Jeg har alltid ment at latinamerikanske fans
er annerledes enn andre.
Vi er veldig lidenskapelige.
Det er sånn vi er i Mexico, Colombia, Brasil...
I Europa er folk litt annerledes. Kulturen er annerledes.
Vi er ikke sånn. Vi er mer intense og bråkete. Vi roper mer.
Rock in Rio var den største festivalen Maiden har spilt på.
Alt var litt kaotisk.
Men nå var vi et platinaplate-band.
Så vi kjente presset.
Kan man, med et slikt press, fortsatt være verdens beste band for fansen?
Der og da var vi midt inne i det. Vi hadde ikke tid til å ta et skritt tilbake.
Vi kjørte berg-og-dal-banen.
Amigos!
Rock in Rio!
Skrik for meg, Brasil!
Brasil, kom igjen!
Det var helt utrolig å spille for 300 000.
Det var mennesker så langt øyet kunne se. Helt fantastisk.
Og det ble kringkastet over hele Sør-Amerika.
Vi gledet oss så klart til konserten.
Det var spennende.
Men da jeg sto på scenen,
syntes jeg det var utmattende.
Vi kom tidlig
og klarte å finne et sted der vi sto ganske nært.
Da Bruce Dickinson løftet gitaren under låten "Revelations",
hadde han skåret seg.
Jeg gikk bak scenen og prøvde å tørke vekk blodet,
for det var et hodesår, og det blødde kraftig.
En roadie kom og bare: "Nei, nei, nei!"
Rod ber deg klemme ut mer blod. Det ser fantastisk ut på skjermene!"
Jeg pekte på et kamera med rødt lys og sa: "Gå bort og stikk fjeset foran det."
Man bruker så mye emosjonell energi ...
STEMMEN TIL BRUCE
...at det til slutt spiser deg levende. Det fortærer en.
Maiden! Maiden!
Vi skrev, spilte inn, ga ut og turnerte med fem album på seks år.
Det vokste seg bare større og større.
Verdens største berg-og-dal-bane.
Det tok oss til nye høyder rundt om i verden.
Men vi slet oss ut.
Det ble en tredemølle: turné, album, turné, mer turnering.
Jeg tittet bort på bandet og tenkte:
"De ser slitne ut. De ser stressa ut."
Det var bra konserter. Bra mennesker.
Men alt annet var forferdelig.
Det var ikke bare en 13 måneders turné. Det var 10 måneder før det
og åtte måneder før det. Til sammen var det fem år.
Fem år i gullburet.
Man så at de hadde fått kjørt seg.
Og i starten hadde Iron Maiden brutale turneer.
Alle var helt gåene. Bruce mest av alle.
Jeg tror ikke vi innså hvilken påkjenning det var.
Roskilde!
Godnat! Takk! God natt!
Maiden ble store så fort,
og når man er i 20-årene og starten av 30-årene,
er man så sulten og har lyst på alt
at man ikke innser at man kan si fra.
"Vent litt, vi burde ta en pause."
Jeg så på turnéplanen.
Og på et sted sto det at vi skulle ha sju konserter på rad.
Så en fridag etterfulgt av seks konserter på rad,
så en fridag, etterfulgt av fem konserter på rad.
Bruce, før du blir forkjølet, hva...
Det er for sent.
Hva er det? Se, manageren min. Han gjør jobben sin.
Jeg gir ham 20 prosent for dette.
Jeg sa til Rod:
"Du innser at det er mennesker du har med å gjøre,
og at jeg er vokalisten
og du ikke kan bytte strenger på en stemme?"
Jeg sa: "Hvis jeg skal holde ut mer enn fem minutter,
bør vi vurdere å legge inn en hvileperiode."
Vi spilte så mange konserter
at Nicko fikk blemmer overalt på hendene.
Og de sprakk, og han fikk blemmer under blemmene.
Og så sprakk de, og han fikk en betennelse.
Det var mange som gikk til grunne på 80-tallet.
Få se bakpå kåpen din.
Som havnet på fortauene i Los Angeles og andre byer.
Og jeg ville ikke bli en av dem.
Nok!
Vi hadde nettopp spilt inn to album,
Somewhere in Time og Seventh Son,
som jeg var veldig stolt av, produksjonsmessig og låtmessig.
Jeg syntes de var et framskritt.
Og jeg syntes det var en tilbakegang
å bare gå inn og slenge sammen noe i Steves låve.
Vi gjorde oss klare til å jobbe med No Prayer for the Dying.
Jeg ville så gjerne lage et bra album.
Jeg hadde skrivesperre.
Jeg ville så gjerne skrive,
men jeg hadde ingenting.
Og jeg tror de merket at jeg var misfornøyd.
Det var på tide med en forandring. For både meg og dem.
Så jeg sluttet i bandet.
At Adrian sluttet, var,
et stort slag for meg.
Jeg visste ikke mine arme råd. Det var vanskelig å fatte det.
Jeg merket at Adrian ikke hadde det bra
og at moralen i bandet var dårlig.
Folk betalte for å se oss.
Man måtte gi dem en best mulig opptreden.
Jeg fikk en telefon fra gutta etter at Adrian Smith sluttet.
Jeg tror Adrian ville gå i en annen retning.
De ba meg komme og spille de låtene.
Jeg visste ikke det med Adrian.
Ingen sa noe.
Jeg likte ikke at greiene hans var der.
De ba meg spille med hans greier. Det føltes feil at han ikke var der.
Og til slutt sa de: "Han har sluttet."
I mørket, Mr. Janick Gers.
Vi har satt ham på et trangt sted, så han ikke kan bevege seg.
Ingen bevegelser eller dansing.
Vi spilte et par låter, og så "Trooper". Og det bare...
Jeg tittet bort på Dave da vi begynte å spille den. Det var så mektig.
Etterpå kriblet det i kroppen.
Energinivået var helt hinsides.
Å, du er rampete.
Og så spurte de om jeg ville bli med.
Bandet har fått et nytt medlem: Janick.
Hvordan kom han inn i bildet?
Jo, vi...
Vi bare ringte ham.
Da Adrian sluttet, ringte vi ham og sa: "Kan du lære fire låter til i morgen?"
Fra telefonautomaten der ute.
"Kom i morgen og spill."
Hvordan blir det å spille de nye låtene live?
Det kommer til å bli fantastisk, håper jeg. Hva tror du, Bruce?
-Du feiga ut. Du feiga ut. -Nei, det blir fantastisk.
-De er energiske. -Fraskriver seg ansvar.
Ja visst.
Nei, de er energiske. Vi har øvd. Det blir bra.
Nei, det blir mega.
Halvveis uti den neste turneen sa Bruce: "Jeg slutter i bandet."
Og vi hadde fortsatt to måneder igjen av turneen.
Jeg satt bak ham på scenen hver jævla kveld og så på ræva hans
og visste at han ikke ville være i Iron Maiden.
Jeg syntes det var en fornærmelse mot fansen at han sto der
når han ikke ville være der.
Nei, jeg var jævla sint på ham.
De spilte på Wembley Arena, og Bruce sang liksom...
ROSS HALFIN FAN / BANDFOTOGRAF
Og det kom ingenting ut.
Jeg husker at Harris så bort på lydmannen og bare...
Det kom ingenting ut.
Og langsomt innså Steve at Bruce ikke sang.
Og det var da jeg skjønte at ting ikke var bra.
Tusen takk! God natt
fra Iron Maiden!
Det har vært fine ti år.
Vi ses snart.
Håper jeg.
God natt.
Når man er i en selvvalgt familie som et band er,
er det ofte brutalt.
Iblant er det vanskelig.
Og for sin egen psykiske helses skyld må man forlate den.
Jeg vurderte å takke for meg.
Fullt og helt.
Jeg tenkte: "Er all denne galskapen verdt det?"
Jeg var klar for galehuset.
Faktisk.
Iron Maiden kom ikke til Donington i år.
Deres verdensturné er ferdig om to uker, og da begynner jakten på en ny vokalist.
Bruce Dickinson slutter for å satse på en solokarriere.
Bruce, hvorfor slutter du i Iron Maiden?
Det korte svaret: For å gjøre noe annet.
Hva da?
En annen type musikk.
Bomba slo ned
da Bruce bestemte seg for å drite i Maiden.
Hvis han ikke vil være med, så...
Snakkes.
Jeg tenkte at Bruce ikke kunne slutte.
Det var et stort sjokk for meg.
Det er ikke noe man vil høre om favorittbandet sitt.
Han var allerede ute da jeg fikk vite det. Og jeg bare: "Hva faen skjedde?"
Vi ønsker at våre helter skal forbli det vi vil og forventer at de skal være.
Men da kan ikke en artist vokse.
Og som en fullendt artist behøvde han nok å gjøre det.
-Steve, hva gjør dere med vokalist? -Vi har hørt på opptak.
Vi har omtrent fem kofferter med opptak å høre på.
Og du vet...
Forhåpentlig finner vi noen som er passe ukjent,
men som har opptrådt på utesteder og har litt erfaring med publikum.
Men det blir spennende å finne noen som ikke har "slått igjennom" liksom.
Denne gjengen har ikke vært her siden 81. Gode heavy-rockere som liker å ha det gøy.
De heter Iron Maiden, med den nye vokalisten Blaze Bayley.
Blaze ga Maiden et annet lydbilde, og jeg digger stemmen hans.
Og Blaze er en dyktig metal-vokalist.
Jeg er nesten sjokkert over at han tok jobben.
Det var sikkert fantastisk å få tilbudet.
Han festet sikkert den kvelden.
Men da han våknet dagen etter, tenkte han nok: "Å, faen."
Steve Harris sa til meg: "Det vi gjør, gjør vi sammen.
Og jeg blåser i hvem som lager musikken,
hvem som lager låtene, så lenge det er bra."
Men det var likevel en enorm jobb.
Jeg var veldig overrasket over at de valgte meg.
Jeg har truffet mange fans, og generelt har reaksjonen deres vært:
"Ja, lykke til."
De vil at bandet skal lykkes.
Og jeg gleder meg til å turnere.
Men jeg kan ikke erstatte Bruce Dickinson.
Blaze Bayley var en lovende britisk vokalist,
men han hadde ikke samme register som Bruce.
Det var nok veldig vanskelig for ham.
Og han hørtes annerledes ut.
De hadde ikke skaffet en fyr som kunne synge som Bruce.
Mange av oss lurte på hvorfor de ikke utnyttet
hans vokalegenskaper i større grad.
Men han skapte sin egen vri på Iron Maiden-sounden.
Jeg syntes Blaze gjorde en strålende jobb. Særlig live. Jeg syntes han var...
Man kan ikke kritisere hans bidrag til Iron Maiden.
Noen fans skrek "Faen ta Blaze!" under konsertene.
Jeg syns det var urettferdig.
De ble spyttet på.
Harris og Blaze ble sinte på publikum.
Jeg sa fra, for faen!
Jeg sa fra!
Greit, jeg sa fra, for faen!
Ser dere? Ser dere hvem det er?
Ta ham!
Under punkens første tid på slutten av 70-tallet,
spyttet fansen for å vise sin verdsettelse.
Metal videreførte ikke den gesten.
Å spytte under en metal-konsert er vanvittig.
Ethvert menneske vil protestere mot å bli spyttet på.
Jeg har fått nok!
De pekte på den som gjorde det
for å ordne opp
som "herremenn", med en slåsskamp.
Maidens Blaze-æra hadde noen flotte øyeblikk.
-Jeg dreper deg! -Og mange ikke så flotte.
Jeg tror ikke den kommersielle nedgangen
skyldtes Blaze.
Det var bare omstendighetene.
Heavy metal-pressen
skrev at Maiden var død.
"Maiden er over og ut.
Vi har Nirvana.
Vi har grunge.
Det er framtiden, det er det som kommer."
Alle som ikke spilte grunge, kan man si,
ble ansett som gamle øgler eller lignende.
De så på deg som du var en idiot eller noe.
Heavy metal var ikke kult lenger.
90-tallet var ræva.
Alt var bare
for store klær og stygge greier.
Grungen var populær.
Seattle-bandene slo igjennom.
Vi spurte Nirvana om de ville varme opp for oss, og de sa vi var for gamle.
Under Blaze-årene så jeg dem på begge turneene på små klubber,
steder med rundt 2000 seter.
Og det var intimt. Slik vil jeg beskrive det.
Jeg så dem på X Factor-turneen, i Philadelphia,
på den lille Electric Factory.
Der er det plass til 1000-1500 mennesker.
Det var ikke engang 500 der.
I stedet for å spille på stadioner
og store spillesteder, gikk vi tilbake til å spille på utesteder.
Det skapte noen ømme punkter i bandet som helhet.
Ja, vi hadde det tøft i Amerika.
Fansen der så ut til å forlate oss.
Men i resten av verden gikk det bra.
Ikke som før, men vi klarte oss greit.
Jeg tror Steve hadde fått psykisk og følelsemessig juling
etter et par vonde år
da det ikke gikk helt som han hadde håpet.
Det var en tøff tid fordi Bruce sluttet, og jeg ble skilt.
Så det var alt det i tillegg.
Men jeg er stolt av den perioden,
for vi møtte motgang, og vi kjempet.
Og jeg liker det. Det er en utfordring.
Og blodfansen var der fortsatt.
Det er viktig å forstå Blaze-æraen og ha respekt for Blaze-æraen og ham
og det han tilførte bandet. Jeg syns de to albumene er fantastiske.
De er mørke og annerledes, men kjempebra album.
Vi har stor respekt for Blaze,
men jeg tror ingen blir overrasket
når jeg sier at Bruce er Iron Maidens stemme.
Det er den vi vokste opp med, det er den vi vil ha.
Jeg husker at jeg sa til Steve at Bruce gjerne ville komme tilbake til bandet.
Og han ble litt paff, tror jeg.
Og jeg prøvde å overtale ham om at det var bra.
Vi innså at vi ikke var et band i verdensklasse lenger.
Både Maiden og Bruce slet litt.
Solokarrieren hans gikk ikke som forventet, og han savnet det.
Maiden har noe helt eget. De hører sammen.
Da jeg fikk vite det, syntes jeg det var forferdelig.
Jeg elsket å være i Iron Maiden.
Men det spiller ingen rolle om jeg er med.
Jorda er et bedre sted av å ha Iron Maiden her.
Det var da jeg ville ha med Adrian igjen. Samle bandet.
Alle var litt mer modne
og alle var litt mer åpne.
Og det var supert.
Jeg likte den andre runden bedre.
Jeg var mer selvsikker.
For meg var det som en ny sjanse.
Alt jeg angret på, eller kunne gjort bedre,
eller som kunne vært bedre på 80-tallet.
Jeg sa: "La oss få med Adrian igjen. Vi kan ha tre gitarister."
Jeg tenkte det samme.
Men kunne vi ha tre gitarister?
Jan sa: "Slapp av, Nick, jeg trekker meg, så kan dere ha originalbesetningen."
Og jeg sa: "Du blir her, kamerat."
Jeg sa til Rod: "Skal du ta mindre i provisjon nå?"
"Hva mener du?"
"Hvis vi blir seks i bandet, må vi dele vår andel på seks i stedet for fem."
"Ikke vær så jævla dum", sa han.
Jeg sa: "Men jeg har jo et poeng, hva?"
Og jeg gikk til Steves rom og sa:
"Han snakker om å få med Adrian."
Steve så på meg uten en mine.
Han sa: "Tenk på det. Det er farlig.
Tenk på hva vi kan gjøre med tre gitarister."
Bruce i boksen.
Jeg var klar over at det ikke gikk kjempebra med Maiden.
Og jeg ble oppringt.
"Har du lyst til å bli med i bandet igjen?"
Jeg var usikker rundt det at han kom tilbake,
for jeg visste ikke hvorfor han gjorde det.
Alle av oss var oppdratt i tid der menn ikke snakket om følelsene sine,
så vi bare satte i gang og gikk videre.
Jeg husker at jeg sa til Steve: "Hør her,
faren min hadde en filosofi om at hvis noen besudlet McBrain-navnet,
får de ingen ny sjanse.
Han kan gjøre det igjen. Tar vi sjansen?"
Og han sa: "Vi møtes og ser hvordan det går."
Jeg ordnet et bandmøte.
Bruce kom inn, og Steve spurte ham:
"Hvorfor vil du bli med igjen?"
"Fordi jeg vil ha store konserter igjen, og jeg tror vi kan gjøre det bra."
Og Steve sa: "Greit." Så gikk vi på puben.
Det var det. Det var hele møtet.
Vi tok en øl, og jeg la armen rundt Bruce
og sa: "Kamerat, vet du,
jeg er kjempeglad for å ha deg tilbake i bandet igjen."
Syngende øyenbryn.
Hva driver han med?
Jeg sa: "Men jeg kan ikke ta tilbake det jeg sa og følte da du sluttet.
Jeg er fortsatt forbanna for måten det skjedde på, og hvordan du gjorde det."
Og han så på meg og sa:
"Det er sånn det skal være, Nick. Glad i deg."
Da Bruce kom tilbake,
var det liksom...
...et lettelsens sukk for alle Maiden-fans.
Da vi hørte at Bruce Dickinson skulle komme tilbake,
var det som en stor fest i hjertet vårt.
"Ja, han er tilbake! Å, han har klippet håret, men han er tilbake."
Slike ting skjer av en grunn,
og da Bruce kom tilbake, var han sterkere og mer fokusert
på hva som var målet for gruppa.
Tittellåten fra det nye albumet:
"Brave New World".
De hadde tre gitarister,
og det kunne blitt kaotisk på grunn av store ego,
men de er kroneksemplet på lagarbeid.
Altså, hvis dette var
visse andre gitarister, hadde det ikke gått
fordi det hadde for mange store egoer.
Men det handler ikke om det. Det handler om å få bandet til å låte bedre.
Iron Maiden fikk sin andre gullalder.
Og de har ikke prøvd å gjenskape 80-tallet.
De har gått videre med nye låter
som ikke ligner på de gamle,
men er like gode på en helt annen måte.
Det er flo og fjære. Det som ikke dreper deg, gjør deg sterkere.
De har bevist det. Uansett hvor Maiden spiller, er det fulle stadioner.
Hva skjedde med grungen?
Kom igjen!
Iron Maiden måtte havne på bånn
for å kunne klore seg opp igjen.
De måtte krige
for å bli verdens beste band. For andre gang.
Bruce og Adrian kom tilbake.
Intet management i verden kunne forutsett at det skulle være planen.
Det var guddommelig inngripen,
for hadde ikke Bruce kommet tilbake sammen med Adrian,
vet jeg ikke om bandet fortsatt hadde eksistert.
Men Maiden har hatt medgang og motgang.
Bruce ringte meg...
Jeg tror det var julaften i 2014,
for å fortelle meg, veldig abrupt:
"Hei, jeg har fått strupekreft."
Det var et helsikes sjokk.
Vi hadde planlagt en verdensturné.
Når jeg ser i dagboka mi for det året,
er hele greia krysset over.
Avlyst, avlyst, avlyst.
Så alle fikk hetta.
Han ringte meg og sa: "Nick, jeg har vært hos en onkolog i London.
Jeg har strupekreft."
Så mens jeg sto med telefonen, tenkte jeg: "Nei. Han er min bror. Han kan dø!"
Som alt annet håndterte Bruce det som et prosjekt.
Han leste om det. Han visste alt om det.
Han fikk med seg alle detaljer, alle behandlinger
Bruce, rasshøl som han er,
fordyper seg i ting. "Det fins en medisin, og det fins..."
Signe ham. Han forsker på ting.
Det er sånn Bruce er.
Greia med kreftbehandling er at det er...
Det er veldig personlig.
Det er din kreft. Du eier den.
Du må ødelegge en del av deg selv for å bli kvitt den.
Så fikk han behandling.
Og jeg lurte: "Hvordan går det? Har du mistet håret?"
Han sa: "Jeg var på puben..." Jeg sa: "På puben?!"
"Ja, jeg hadde en øl foran meg, og skjegget mitt falt av."
Jeg sa: "Ikke håret?" Han svarte: "Håret er ok, men skjegget falt ned på baren."
Hjelpe meg!
Etter et par uker ringte han meg
og sa: "Jeg er på bedringens vei."
Og jeg bare: "Faen så bra!"
Han var med på The Book of Souls-turneen. På den første konserten var alle urolige
for om han kunne synge som før.
Og det kunne han, utrolig nok.
Jeg så ham på Barrier i februar 2016,
og han var så mektig live.
Det var en fantastisk opplevelse.
Stemmen hans hørtes faktisk enda sterkere ut enn før.
Det var nesten et mirakel.
Å se Bruce opptre igjen etter det han hadde vært gjennom,
var helt fantastisk.
Vårherre utførte et mirakel for oss.
Han utførte et mirakel da han sluttet, da han kom tilbake med Adrian,
han utførte et mirakel da han fikk kreft,
og et annet mirakel var at han var kapteinen vår.
Å kaptein, å kaptein.
Man går fra
rockestjernen Bruce Dickinson til:
"God dag, dette er kaptein Bruce Dickinson.
Denne flyturen varer to og en halv time."
Sierra 1 klarert for take-off. Vind: 2-0-9. Ti knop.
Grandonkelen min og onkelen min var i det britiske flyvåpenet.
Faren min var mekaniker.
Så mine barndomshelter var ikke rocke- stjerner, men testpiloter og astronauter.
På en ferietur for flere år siden så jeg: "Prøvetime, 35 dollar."
Og jeg tenkte: "Jeg tester det."
Jeg satte meg i et lite Cessna-fly og lettet,
og det var som en åpenbaring.
Det er som å koble opp innsiden av hodet
med de her.
På den tiden fløy jeg litt rundt i Europa.
Jeg plukket opp mer og mer
og til slutt fikk jeg alle sertifikatene.
Det var halvannet år med eksamener.
Til slutt ble jeg kvalifisert, fikk de to stripene og kunne fly.
Og så ringte telefonen.
Flyselskapet Astraeus hadde et par gamle 737-fly,
og de sa: "Vi leter etter piloter. Lyst til å jobbe for oss?"
Jeg takket ja.
Og sånn ble jeg 737-pilot.
Og jeg tenkte: "Hadde det ikke vært kult om jeg fløy bandet til konserter?"
Rod syntes overraskende nok det var en fantastisk idé.
Så vi leide et fly av flyselskapet.
Det ga inntekter, det funka, og det var en utrolig opplevelse for oss.
Vi kunne fly til steder som var tungvinte å dra til,
som Quito og Manaus midt i Amazonas-jungelen.
Lima, Jakarta.
Det var verdt det når vi fikk møte fansen der.
Hvilke andre band har gjort det?
Si et annet band som har hatt navnet sitt på et fly og vokalisten som pilot.
Og de har dratt til helt ville steder.
Hvis man spiller i Puerto Rico...
Innreisemyndighetene i Puerto Rico er vanligvis veldig strenge.
Så da vi kom med flight 666, sa jeg: "Steike,
de kommer til å stoppe oss, og alle må dra ned buksa."
Da vi gikk ut, så jeg folka fra innreisemyndighetene stå der.
Jeg bare: "Faen, de venter på oss."
Og da vi kom, sa de: "Får jeg ta et bilde? Kan jeg få autografen?"
De var fans!
Man finner fansen deres overalt.
Det er leger, advokater, politi...
Vær så snill, vær så snill.
Hvor er Steve Harris?
For meg er musikk den mest dyrebare kunstarten.
Den forener alle mennesker.
Musikk er umiddelbar og evig.
Så fantastisk dette er,
som dere og vi har skapt
i Maiden over hele kloden.
Budskapet det sender ut, er
at det spiller ingen rolle om du er mann, kvinne,
muslim, kristen, katolikk, jøde... Det spiller ingen rolle.
Hvis du er Maiden-fan, er du Maiden-fan.
Dere tilhører samme verden og familie, mine venner.
Så denne går ut til alle dere siden dere er fantastiske.
For vi er blodsbrødre!
Dette er liksom en heavy metal-vals.
Det fins ikke noe mer spennende enn å være i et Iron Maiden-publikum.
Et herlig publikum med herlige mennesker.
Du kan uttrykke deg fritt og vite at du er beskyttet
fordi du er en del av det folket, og det folket er en del av deg.
Og den kraften gir du også til bandet.
Mitt favorittøyeblikk på en Maiden-konsert er
da jeg så dem på Earl's Court, og de spilte "Blood Brothers".
Rundt meg sto mange menn på min alder, og vi gråt.
Hva er vi?
Men ja, alt må ta slutt en gang.
En stor nyhet fra heavy metal-verdenen.
En av sjangerens mest hyllede trommiser
har kunngjort at han slutter å turnere etter en 42 år lang karriere.
Det var en enkel avgjørelse, men jeg skulle ønske
jeg kunne fortsette å spille med dem.
Jeg skulle ønske jeg var sprekere.
Herlig.
Gjør noe sånt.
Sånn, ja.
Jeg fikk et slag i januar i fjor,
så jeg måtte virkelig stå på i tre måneder
for å få hånden min til å fungere.
Ni uker inn i rehabiliteringen visste jeg at vi startet med "Somewhere in Time"
på The Future Past-turneen.
Den har en midtparti som jeg ikke klarer å spille.
Jeg ringte Harry og sa: "Jeg sliter. Jeg klarer ikke introen på 'Trooper'."
Han sa: "Hør her,
spill den med lik rytme, straight feel."
"Du er et jævla geni. Jeg er trommisen, og jeg tenkte ikke på det."
-Er du på mikk? -Ja.
Sånn er Steve Harris.
Etter å ha spilt med ham i 42 år, er det sånn han er.
Det viktigste for ham er Iron Maiden, det er bandet.
Du kan ikke be om en bedre venn.
Takk, Drew.
Jeg slet fremdeles, prøvde å presse meg.
Og jeg visste jeg ikke kunne klare det.
Kroppen min var utmattet, og jeg tenkte:
"Dette er ikke rettferdig mot de andre."
Det er imponerende at han prøvde og jobbet ræva av seg,
men kroppen hans sviktet.
Og vi var bekymret for at noe annet kunne skje.
Det var forferdelig.
Og vi kunne ikke si: "Forsvinn!"
Ingen ville forstå det.
Og det er en bedriten ting å gjøre
siden Maiden har vært hele hans liv.
Så jeg kom med en kunngjøring på slutten av turneen.
Det var på tide å gi trommestikkene til en yngre fyr.
I morges fortalte Nicko at han skal slutte
å spille trommer på Iron Maidens konserter.
Så vis ham hvor høyt han er elsket, folkens!
Nicko! Nicko! Nicko!
Jeg kommer til å savne å turnere
og spille med brødrene mine.
De er enestående mennesker.
Mange mener
at når det ikke er noe band lenger,
er det over.
Men jeg ser det ikke sånn.
Iron Maiden vil være en del av dette
lenge etter at de er borte.
Det...
Ja, jeg ser ingen ende på det.
Fra dag 1 skulle de erobre verden.
Og det var det Iron Maiden gjorde.
Og de gjør det den dag i dag.
De er et av verdens største band.
Og på en genuin måte klarer
Maiden og de store bandene
som kom før og etter dem...
De beste bandene skaper den følelsen
og gjør livet litt mer utholdelig.
Iron Maiden handler om en søken etter slektskap og bånd,
og man kjenner den følelsen i musikken.
Det handler om å tilhøre samme gruppe.
Å være en del av noe som ikke handler individualisme.
Det handler om å være en del av verden og prøve å gjøre den bedre.
-Vi elsker å spille. Det er greia. -Eddie!
Når du liker det du driver med,
vil du jo ikke slutte med det.
Folk spør: "Hva skal dere gjøre i framtiden?"
Jo, vi skal turnere.
Så skal vi turnere igjen og igjen og igjen.
Til det sier stopp.
Iron føkkings Maiden!
Alle sammen strekker hendene i været!
La meg høre dere, for faen!
28.JUNI 2025 LONDON STADIUM (WEST HAM)
Hvem er vi?
ET STEINKAST UNNA DER DET BEGYNTE
FOR 50 ÅR SIDEN
MED NY TROMMESLAGER SIMON DAWSON
EN STOR TAKK TIL IRON MAIDEN
IRON MAIDEN VIL GJERNE TAKKE ALLE TIDLIGERE BANDMEDLEMMER
FOR ALLTID EN DEL AV IRON MAIDEN-FAMILIEN
NORSKE TEKSTER: MAGNE TARALDSEN