Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det kvittar om du är man, kvinna -
- muslim, kristen, katolik eller judisk.
Är man ett Iron Maiden-fan, så är man del av en enda stor jävla familj.
Det har alltid handlat om fansen.
Alltid.
När man besöker ett land eller en stad för första gången -
- vet man inte riktigt vad man kan vänta sig.
Men den intensiva responsen är otrolig.
Tack!
Allt var som i en dröm.
Det gick i slow motion.
Omgivna av hundratals fans dygnet runt.
En lång karriär har toppar och dalar, och det är bara att hänga med.
Men hardcorefansen står vid ens sida hela tiden.
Det är otroligt att få vara med om nåt sånt.
Jag tillbringar hellre tid med fansen än gör nåt annat.
Maiden! Maiden! Maiden! Maiden! Maiden!
Det handlar om tillhörighet. Att tillhöra Iron Maiden-familjen.
Det finns en sammanhållning och vi sluter upp -
- runt en delad kärlek för samma musik och samma melodier.
De berör oss på samma sätt, oavsett bakgrund.
Jag är revisor.
- Jag är psykiatriker. - Historielärare.
- Jag desarmerar bomber inom armén. - Jag är musiker.
- Jag är lektor i krigsvetenskap. - Jag spelar i ett heavy metal-band.
Jag är delägare i Latinamerikas största investmentbank.
Jag är vd för Metal Blade Records.
- Jag är pensionerad polis. - Jag är musikjournalist.
Det känns som att man tillhör en exklusiv klubb, genom kärleken till bandet.
När man ser en Maiden-tröja kan man hälsa med en nick och göra djävulstecknet.
Genom åren har jag gått på hundratals konserter.
Jag har varit på golvet och längst fram. Jag har gett allt.
Nu är jag äldre och står längre bak, men hoppar och skriker fortfarande.
Det kändes äkta. Musiken skrevs av personer som älskade den -
- lika mycket som vi gjorde, redan från början.
LONDON 1970-TALET
Jag skulle aldrig ställa mig och spela nåt jag inte ville spela.
Inte ens vissa former av rockmusik. Aldrig.
Jag skulle hellre vara gatsopare vilket jag faktiskt har varit.
Jag vill inte jobba som studiomusiker.
Det är ingen hemlighet att Steve Harris är den som leder -
- Iron Maidens kompromisslösa natur.
Du säger Steve Harris. Vi säger "chefen". Hjärnan bakom allt.
Han kom från East End, precis som vi.
Han var gatsopare, men världens coolaste gatsopare.
Han hade långt hår och säckarna på bältet.
Jag visste att han skulle bli nåt.
Man såg det på honom - en beslutsamhet.
Iron Maiden och New Wave of British Heavy Metal var ett svar-
- på allt som hände i England vid den tiden.
Får vi ännu en missnöjesvinter som vissa politiker har påstått?
På många platser har inflationen och arbetslösheten satt sina spår.
Vi hade inte mycket, men det gällde alla.
Vi tänkte inte: "Vi har ingenting." Det var likadant för alla.
Det enda man tänkte på var att skaffa en ny förstärkare som lät okej.
Man ville ut och spela.
Steve sa: "Vi har några spelningar. Vill du rodda?"
"Javisst", svarade jag. "Jag fixar några lådor med lampor."
Vi brukade bryta oss in i gamla lagerlokaler och fylla en vagn.
Jag tillverkade scenljus av allt möjligt, och byggde vidare på det.
Vi fick fans direkt från fösta giget, för att vi spelade eget material.
Vi spelade runtom i östra London.
Och det började ta fart.
Maiden! Maiden!
Fredag på Marquee.
Iron Maiden från East End spelar den andra av tre kvällar på klubben -
- efter en turné på 40 spelningar. Det är bandets sätt att tacka sina galna fans.
Utsålt... Klockan är tio i åtta och vi kommer inte in.
Hade jag fått ett pund varje gång jag sett dem, hade jag varit rik.
Fansen tar heavy metal-boomen på allvar och skivbolagen är intresserade.
Men när Iron Maiden bildades var det punk som gällde -
- och av de första skivbolagen fick de veta att de måste spela punk.
Jag ville inte spela punk eller new wave.
Jag ville inte ha spikigt hår och löjliga kläder. Jag ville spela rock.
Bolagen försökte göra oss lättare att sälja, eftersom det var punk som gällde.
Nästa steg hade varit att klippa håret. Då hade jag bett dem dra åt helvete.
Rod kom in vid rätt tidpunkt.
Andy kom in några år senare och tog hand om affärsbiten.
De tog hand om sånt vi inte ville hålla på med.
Rod är en yvig kille från Yorkshire. Han är helt kompromisslös.
Jag satte upp ett taggtrådsstängsel runt bandet, rent kreativt.
De gör precis vad de vill, och bestämmer vem de vill göra det med.
Vi spelades aldrig på radio då.
Vi spelades inte på radio på många år.
Branschen visste inte vad de skulle tro. De fattade inte grejen.
Men det har fört alla, även fansen, närmare varandra.
Vi var underdogs i musikbranschen. Vi var underdogs överallt.
Jag har aldrig gillat att stå framför kameran.
Vi tänkte att det vore intressantare -
- att se på annat än oss när vi pratar.
Vi är inte lika snygga som Eddie.
Vi visste inte riktigt vilka som var med i bandet. Vi kunde inga namn.
Men på skivomslagen hade man ju Eddie.
Han är bandets ansikte utåt. Han är på alla skivomslag.
Det lockar en, trots att man inte har hört musiken.
Jag såg Eddie när jag var liten och blev helt förundrad.
Han skrämde skiten ur en.
Eddie kom till för att killarna i bandet är ganska blyga.
Jag gillade tanken på att ha en figur som förmedlade bandets stämning.
Jag hade ett möte med EMI och såg målningar som Derek Riggs hade gjort.
Jag bad Derek komma med prover.
Bland dem fanns bilden till debutplattan, och vi visste att vi hade hittat rätt.
Eddie kan vara vad man vill.
Det är därför vi har honom på omslagen. Och så slipper vi synas.
Eddie är så söt. Jag älskar honom.
Han är deras maskot, men han är också en diva - en stjärna.
Han är en varelse som har haft så många olika skepnader -
- att det känns som att han är odödlig.
Han har upplevt så mycket i många olika världar.
Han framstår som en vis figur från metal-världen.
Han har varit en mayansk mumie och ett monster som reser sig ur graven.
Eddie kan vara vad som helst.
Eddie är ett bra exempel på att man kan vara ful och arg, men det kvittar.
Man kan vara äkta.
Eddie är heavy metal-världens bästa marknadsföringsredskap.
Det här bandet har skapat sitt eget universum.
Man behövde inte höra plattan. Illustrationerna fångade mig direkt.
Det var inte bara ljudet. Det var bild, ljud, historia och stil.
Jag var sexton när jag såg omslaget där Eddie stirrade på mig.
Jag köpte plattan och vi åkte hem.
Vi satte ner nålen och hörde introt till "Prowler".
Jag tänkte: "Det är världens bästa metal-platta."
Paul Di'Anno var den första sångaren och han kunde skrika högt.
Han bidrog med passion och energi, och nåt lite hotfullt.
Han förmedlade allt möjligt. Han var stentuff.
Jag tyckte vi hade uppnått nånting.
Vi hade slitit hund på klubbar överallt.
Jag var stolt över debutplattan.
Debutplattan sålde bra. Den nådde nummer fyra på försäljningslistan.
Sen dess har det rullat på.
Vi skrev historia, för ingen annan lät som oss.
Det blev fullsatt varje kväll. Det var helt galet.
De gör nästan vad som helst, och då gör vi vad som helst för dem.
Jag försöker fortfarande ta in det.
Men Paul hade lite för roligt på turnéerna.
Alla vet att han drack mycket och var strulig.
Han levde inte som nån korgosse.
Han söp skallen av sig och gick upp på scen bakfull.
De fick ställa in några spelningar -
- och sånt vill inget band göra -
- särskilt inte när man är på väg att slå igenom.
Steve hade en vision om vad bandet var, och den ifrågasatte man inte.
Gjorde man det blev man inte långvarig i bandet.
Jag har blivit kallad "major", "ayatolla", "rektor" och annat.
Men problemet med Paul var att han inte tog hand om sig själv.
Det var tufft att jobba med honom. Vi ville inte låta honom sänka oss.
Rösten är en enorm del av soundet -
- och jag var rädd att det skulle bli slutet för oss.
Han gillade att dricka. Han gillade droger.
Vi spelade fyra, fem konserter i veckan, och det gjorde nog inte rösten bättre.
Pressen blev för hård. Man flyr genom kokain och sån skit.
Ja, jag hade problem. Det erkänner jag.
Han missade spelningar. Vi fick ställa in en hel Tysklandsturné.
Han måste bort.
Till slut stod det klart att vi måste byta ut honom.
Det var tråkigt, men sån var han.
Han är en förtjusande spjuver.
Jag hade inte kunnat ge hundra procent för Iron Maiden.
Då sviker man bandet, sig själv och fansen. Så jag stack.
KÄRE STEVE, DET HAR INTE GÅTT SOM JAG HADE HOPPATS
HITTA EN NY SÅNGARE
NI KOMMER ATT BLI STORA JAG TROR PÅ ER. PAUL
Jag blev väldigt ledsen. Sångaren lämnar bandet!
När jag hörde att Paul slutat tänkte jag: "Nej, mitt band är slut."
Jag sjöng i ett band som hette Samson och vi spelade på Readingfestivalen.
Steve och Rod kollade in mig från publiken.
Rod ville inte ta in mig i bandet, men Steve sa: "Vi kollar in honom."
Så de såg mitt framträdande, och Rod beslöt sig för att snacka med mig.
Hallå. Det stämmer. Det här är Bruce.
Han frågade: "Vill du ha jobbet?" Jag sa: "Ja, det är väl klart."
Han hackade upp en lina kokain och frågade om jag ville ha.
Jag sa: "Nej, jag gör inte sånt." Han sa: "Är det okej om jag tar lite?"
Så jag satt där och han sa:
"Okej. Jag erbjuder dig att få provsjunga för Iron Maiden."
Jag sa: "Rod, vi lägger korten på bordet."
"Du vet att jag kommer att få jobbet. Det är inte ens en fråga."
"Frågan är om ni vill ha den pina det kommer att innebära?"
"Jag är inte som er nuvarande sångare."
Steve hade hittat nån som matchade hans ambitionsnivå.
Bruce är ett fullblodsproffs. Han håller sig i form.
Han tar hand om sin röst och sig själv och vill göra sitt bästa.
Det är allt man kan begära av en frontman.
När det hände var publiken delad.
"Jag föredrar Paul. Jag gillar inte Bruce."
Bruce hade det tufft, för Paul Di'Anno var så omtyckt.
Såna som jag älskar fortfarande Paul Di'Anno.
Det var lite konstigt, men sån här är jag -
- och det får man vänja sig vid.
Vissa hatade det. Nån sa:
"Det är som att höra mina favoritlåtar" -
- "sjungas genom en betongblandare av ett flyglarm."
Rods reaktion var: "Skitbra. Det mänskliga flyglarmet."
De ville ha nån som var kapabel att fronta bandet när de erövrade världen -
- och här var han.
Ingen har varit bättre rustad för världsherravälde -
- än Bruce Dickinson i tjugoårsåldern.
Bruce tog dem till en ny nivå med sitt röstomfång och sin scenpersonlighet.
Han är inte bara en bra sångare. Det är som en Broadway-föreställning.
Han har en otrolig kraft.
Och det smittar av sig, han får igång publiken.
- Bruce, du kom med för några månader sen. - Ja, i september i fjol.
Medlemmar har kommit och gått, men sättningen var rätt stabil ett tag.
Var det svårt för dig att komma in i en etablerad sättning?
Inte direkt. Vi har känt varandra ganska länge.
Allt klickade. Vi gillar samma musik, så det är inga problem.
När vi började turnera...
När jag sjunger står jag längst fram, mitt på scenen.
Och plötsligt hade jag Steves bas i örat.
Och han knuffade undan mig.
Han gapade och svor åt mig, och det kunde gå hett till.
Det kulminerade i Newcastle City Hall.
Steve var vansinnig och hävdade att jag var i vägen. Jag sa:
"När jag sjunger står jag längst fram, inte du."
"När jag inte sjunger kan du stå längst fram eller var du vill."
Vi var nära att gå runt knuten och göra upp.
Då kom Rod in och sa: "Lägg av, båda två!"
Steve sa: "Han måste bort!" Och Rod sa: "Han går ingenstans."
Det var nog där -
- vi började förstå varandra lite bättre, på nåt konstigt sätt.
De blev ett bättre band med Bruce. De fick mer kraft och karisma.
Deras intensitet blev mer synlig.
Men Bruce var bara en av pusselbitarna.
Det viktigaste var låtmaterialet.
Iron Maiden var skickliga musiker.
Iron Maidens sound har alltid handlat om gitarrerna.
Det första man tänker på är de dubbla gitarrstämmorna -
- och det kraftfulla drivet.
Inga gitarrister har haft samma kemi som Adrian och Dave.
Två sologitarrister -
- som gör män i en viss ålder, kanske även kvinnor, knäsvaga.
Dave och jag har varit kompisar sen barnsben.
Vi funkade bra ihop, även i jobbet.
Vi växte upp i östra London några kvarter från varandra.
Vi känner varandra väl -
- så vi kan spela nyanserade stämmor med precision.
Efter alla dessa år kan de kommunicera utan ord.
De trivs som fiskar i vattnet. De gör alla hinder till konst.
Allt var perfekt.
De spelar med en fantastisk basist. Steve gör otroliga grejer på bas.
Galopp-basen låg längst fram -
- och hans spelstil särskilde Maiden från alla andra band.
Steve spelar ackord.
Han spelar galoppbas, men slänger plötsligt in ett ackord.
Det bidrar väldigt mycket till soundet.
Clive Burr spelade på Maidens tre första plattor.
Han var en otrolig trummis. Jag älskade hans trumstil.
Clive var jättebra och vi funkade bra ihop.
Clive Burr var en otrolig trummis. Må han vila i frid.
Men när han slutade tog de in Nicko.
Alla bara: "Vem fan är det här? Var kom han ifrån?"
- Nicko? Får vi vara ditt kompband? - Jag trodde aldrig du skulle fråga.
Han är rolig. Han lyser upp ett rum.
Jag spottade på linsen.
Hans spelstil... Det är nåt som är bortom hans kontroll.
Det är en gåva från metal-gudarna.
Han fick den gåvan. Han är deras redskap.
Maiden var en stark enhet med Clive och Paul Di'Anno.
Det skapades en magi tidigt i karriären.
När jag gick med, verkade det komma naturligt.
Jag rev av fyra, fem låtar. Det var min provspelning.
Vi klickade.
Det var nåt oskrivet. Det kom på en gång.
Åttiotalet var fantastiskt. Varje platta sålde bättre och bättre.
Vi visste att nåt riktigt speciellt var på gång.
Man såg att de skulle bli enorma.
Från inget till hjältar, på nolltid.
Jag hade aldrig varit utomlands. Det var spännande.
Man fick nya erfarenheter hela tiden.
Man hann inte reflektera över det, man bara hängde med.
Iron Maiden är framträdande inom brittisk heavy metal.
Fansen har köat i timmar inför bandets första konsert i Kanada.
Fansen är det som driver Iron Maiden.
Att ta sig dit där de var utan att spelas på radio var stort då.
Bandet åtnjöt stor respekt bland metal-fans.
Vad gör dem så speciella?
De är annorlunda. De kommer från England.
Det är den bästa musiken som finns.
Jag älskar heavy metal och er sorts musik.
Det blev början på en berg-och-dal-bana som aldrig tog slut.
Den bara fortsatte accelerera.
Vi uppnådde maxfart och höll den i fem jävla år.
Vid den tiden stack bandets logga och Eddie ut -
- långt över alla andra band.
Det var en mycket dynamisk logga.
Jag kan inte komma på en mer igenkännlig maskot eller bild -
- kopplad till ett hårdrocksband, än Eddie och Iron Maiden.
Det var en otrolig skapelse.
Eddie är jätteviktig för Iron Maidens framgång.
Det är en bild föreställande nån sorts varelse -
- som folk tycks kunna relatera till.
Eddie går över generationsgränserna.
Man kan alltid locka unga med en figur. Eddie är ett monument.
Maiden fattade det här med symboler.
Det slår an hos fansen och förenar dem.
Eddie förändrades för varje år.
Jag konstruerade grunden för den rörliga dockan.
Varje år överträffade jag det jag hade gjort året innan.
Vi skapade ett monster.
Rätten i Scarborough fick idag veta att förövaren -
-som sköt ihjäl en förmögen man, hans fru och dotter i april -
- hade tagit intryck av ett rockbands skelettmaskot samt av satanistiska texter.
Flera satanistiska aktiviteter rapporteras över centrala Texas.
Musiken är satans melodier.
- Satanism. - Satan.
Så ser det ut när skivor för 10 000 dollar brinner.
Många av låtarna är av ockult natur.
De sjunger om häxor och djävulens dotter.
Vi anser att det påverkar unga att gå emot Bibelns ord.
Kardinal John O'Connor hävdar att denna typ av musik leder lyssnarna till Satan.
Band som Iron Maiden visar dödskallar, monster och pentagram.
Föräldraföreningen PMRC vill märka skivor med stötande texter.
Det är en religiös mani.
Man kan lägga sin kraft på att göra världen bättre på många sätt -
- i stället för att stämma folk. Det är ett slöseri på tid och pengar.
Ryktet gick och Jesus-galningarna var rädda.
Det var jättekul när man var ung.
Man älskar bandet, och folk protesterar mot dem.
"Ni får oss att älska dem ännu mer. Dumskallar."
Tar nån det på allvar? En man i röd dräkt med sladdrig svans och två plasthorn?
Och små glödlampor på en treudd?
Är det djävulsdyrkan, lever jag i fel århundrade.
Jag föddes i ett strikt, katolskt land -
- och följer man inte reglerna får man brinna i helvetet.
Då får vi Eddie och "The Number of the Beast" med alla anspelningar på ondska.
Och plötsligt kändes helvetet kul!
Helvetet är en plats som dessa musiker besöker gång på gång.
Jag tänker: "Himmel och helvete kanske inte finns."
"Det kanske mer handlar om oss människor" -
- "snarare än nån däruppe som säger vem som är ond eller god."
Paniken kring satanismen och Iron Maiden bevisar -
- att dessa människor inte läser vad låtarna handlar om.
De fattar inte att det är berättelser.
Hur viktiga tycker du att orden är?
- Texterna? - Ja, i låtarna.
Jag tror...
Många tidiga rockband kom från blues och sånt.
Inom blues sjöng man om att vara ute på vägarna, och sin kvinna.
Man kan skriva om mer nu för tiden.
Man behöver inte skriva: "Min älskling älskar mig inte längre."
Det verkar dumt att skriva om att supa och göka med tjejer -
- eller att röka en massa konstiga grejer -
- och att festa och sånt.
Det är roligare att ägna sig åt sånt än att lyssna på en låt om det.
Vem som helst kan göra det, oavsett.
Vi föredrar att skriva om sånt man inte skriver om så ofta, som döden.
Ni känner kanske till att vi har släppt en ny platta som heter "Powerslave".
Vi har skrivit en låt på den som är 13 minuter lång, som vi ska spela för er.
"The Rime of the Ancient Mariner"!
Om man skriver komplexa tolv minuter långa låtar -
- vill man väl ha ett starkt tema till musiken.
Varför skriva en tolv minuter lång låt om nåt trivialt?
Maiden har en ganska berättande stil i sin musik.
De har episka låtar som "Rime of the Ancient Mariner" som berättar en historia.
De är inspirerade av litteratur och poesi.
Många låtar handlar om historiska strider, Alexander den store och polarexpeditioner.
Som ung kände jag mig utanför. "En främling i ett främmande land".
När dessa olika världar utforskas är man en främling i ett främmande land-
- och alla andra känner likadant.
Man får tillgång till den världen tillsammans när man lyssnar.
Det roliga med att vara ett Maiden-fan är -
- att alla andra avfärdar det som nån barnslig serietidningsgrej -
- men själv vet man att de har väldigt intellektuella teman.
Och gestaltningen är inte heller ytlig.
Musiken ska beskriva Coleridges tankar när han skrev "Den gamle sjömannen" -
- och hur slaget vid Passchendaele var.
Vad säger folk om videon till "Run to the Hills" -
- där de ser er som legosoldater som dödar indianer?
Låten är emot dödandet av indianer.
Texten säger: "Titta, det här hände. Det är inte som i westernfilmerna."
"Vite mannen kom över havet"
"Han förde med sig smärta och elände"
"Han dödade våra stammar, han dödade vår tro"
"Han tog vårt vilt för sina egna behov"
"Vi kämpade emot hårt, vi kämpade väl"
"Ute på slätterna gav vi honom ett helvete"
"Men många kom, för mycket för cree"
"Kommer vi nånsin att bli befriade?"
Maidens texter kan berätta sorgliga historier om krig, död och lidande -
- men det finns alltid hopp. Det är viktigt att kunna relatera till det.
Även om man har det tufft kan Maidens musik hjälpa en.
POLEN 1984
1984 hade de redan turnerat över hela världen.
De spelade på andra sidan järnridån, vilket få band gjorde.
Efter andra världskriget delades Europa upp -
- i en västeuropeisk och en sovjetisk region.
Polen hamnade tyvärr i den sovjetiska.
Vi var övervakade. Säkerhetspolisen var närvarande vid alla konserter.
Alla konserter avlyssnades.
Det var helt enkelt en totalitär stat.
På den tiden fanns det inga skivbutiker.
De tursamma som hade släkt i Tyskland eller England -
- kunde spela av skivor på kassett till sina vänner.
När vi fick veta att Iron Maiden skulle komma hit och spela -
- var det en frisk fläkt.
Iron Maiden! Iron Maiden!
Vi klev av flyget -
- och det var som när Beatles kom till New York.
När vi kom fram med bussen -
- stod folk där och skanderade vårt namn, det var inte klokt.
Det var nåt helt annat. De var lyckliga över att vi överhuvudtaget var där.
Band besöker inte Polen -
- för det finns inte så mycket pengar här -
- och de säljer inga skivor här. Men det kvittar.
Man når en punkt när pengar inte är så viktigt.
Vad är det värt att göra 35 000 personer glada?
Det var som att rymdvarelser besökte jorden.
Som om marsmänniskor hade kommit hit och hälsat på.
Vi var överlyckliga. Nån såg vårt land.
Nån såg att Polen var viktigt.
Det var väldigt surrealistiskt.
Man visste ju att de levde under förtryck.
Man sa åt oss att hålla avstånd, eftersom vi var bevakade.
Det fanns en KGB-känsla.
Det var alltid militär och polis på konserterna.
De stod framför scenen och bevakade publiken.
Det fanns en oro för att allt skulle explodera.
Maiden var det första bandet som kom med en hel scenproduktion.
De hade inte bara en enkel svart backdrop.
De hade Eddie och pyroteknik.
Folk såg hur spektakulära rockkonserter kan vara.
En sak som imponerade på mig var de polska ungdomarnas reaktion.
Det var väldigt kraftfullt.
Det var som att nån öppnade en magisk låda -
- och släppte in ljus åt dem som hade levt mörker.
De hade väntat, törstat och suktat efter -
- att få släppa alla hämningar och skrika och headbanga.
Polackerna var otroliga.
Militärpolisen stod på rad framför scenen.
Först hade de ryggen mot bandet, men efter några låtar vände de sig om.
Mot slutet tog de av sig mössorna och kastade dem på scen. Det var otroligt.
Na zdrowie!
Det var helt galet igår. Vi spelade på ett polskt bröllop.
Hur kom det sig?
Baren på hotellet var urtråkig.
Vi gick till vad vi trodde var ett disco, men det var ett danspalats.
Där pågick en bröllopsfest, med trehundra personer som dansade vals.
Så det föll sig inte bättre än att vi började dricka sprit.
Sen frågade de: "Vill ni jamma lite?"
"Javisst", sa vi. Och så blev det.
Vi blev alla lite på lyset, så vi drog av en Deep Purple-låt.
De flesta visste nog inte vilka vi var.
Jag tittade på ett äldre par som verkade tänka:
"Vilka är de? Vad gör de på vår väns bröllop?" Men de diggade loss.
- Jag gillar heavy metal. - Ja.
Jag skulle vilja spela heavy metal med synt.
- Man kan inte spela heavy metal med synt. - Jag vill det.
Det blir inte rätt sound.
De visste att de gjorde nåt bra.
Det var inte bara en rockkonsert. Det var nåt mer, nåt mycket viktigare.
Alla!
Tack!
De på andra sidan muren var precis som vi.
Jag tyckte det var fantastiskt att Iron Maiden kunde riva ner ridån -
- och ta sig över på andra sidan.
Ett land säger att vi måste kriga mot ett annat. Aldrig i helvete! Rocka loss!
Många i Polen, i synnerhet på åttiotalet, när de hörde låtar som "Powerslave" -
- kunde relatera till sin egen och landets situation.
I Gdańsk hördes en del rop på solidaritet, men polisen såg till att allt var lugnt.
Jag tror att alla som lever under förtryck...
Musik hjälper en att ta sig genom tuffa tider.
Det är fantastiskt att kunna hjälpa nån på det sättet.
Vi är inte politiska. Vi gör det genom musiken.
Det river totalitära barriärer runtom i världen.
Jag stötte på Iron Maiden som tonåring -
- i Libanon, tidigt nittiotal.
Inbördeskriget hade precis upphört, och jag hade precis upptäckt heavy metal.
Jag besökte den lokala bootleg-butiken för det var allt vi hade vid den tiden.
Jag bad om det som var mest metal i hela butiken.
Det här var 1992, och han gav mig "Fear of the Dark".
Det var som om plattan pratade med mig.
Jag var tonåring och hade genomlevt ett krig, och det var fortfarande oroligt.
Och som med all konst är tolkningen subjektiv.
När jag lyssnade på plattan -
- gjorde jag en massa tolkningar som passade mitt liv under kriget.
Jag upplevde att plattan handlade om mitt liv.
Det var mycket speciellt för mig -
-och den ger mig rysningar varenda gång jag lyssnar på den.
Byn heter Mijalić och dessa män ska bränna ner den.
Serberna kallar det "etnisk rensning", och muslimerna i Mijalić har flytt.
På nittiotalet var läget i Kosovo riktigt dåligt.
Etno-nationalistiska krig splittrade Jugoslavien -
- och i den kontexten hittade jag Iron Maiden.
Under kriget bytte man kassettband med varandra.
Det bildade en gemenskap och man fick vänner.
Genom Iron Maiden hittade jag likasinnade.
Det förde oss samman och hjälpte oss genom svårigheter.
Den elfte september ryckte vi ut till Ground Zero.
Jag såg andra tornet rasa.
Man såg det rasa och innan dess såg man folk hoppa.
Jag behövde fly verkligheten.
Man kan börja dricka och göra dåliga saker -
-eller hitta nåt som man gillar som tar en till en bättre plats.
För mig var det Iron Maidens musik.
Folk vill känna tillhörighet.
Metal ger en känsla av att man tillhör nånting -
- där alla är jämlika, man får uttrycka sig hur man vill -
- och, allra viktigast, att man trotsar systemet.
Strax får vi mer från Rio de Janeiro, med Iron Maiden, Al Jarreau och Rod Stewart.
Rock in Rio!
Rock in Rio bjöd in artister -
- från USA och Storbritannien.
Det var nåt i luften, nåt enormt.
Jag har alltid tyckt att latinamerikanska fans -
- skiljer sig från fans från resten av världen.
Vi är passionerade. Såväl i Mexiko och Colombia som i Brasilien.
I Europa är man lite annorlunda. Det är en annan kultur.
Vi är mer intensiva och högljudda. Vi skriker mer.
Rock in Rio var Maidens största konsert. Allt var smått kaotiskt.
Men våra plattor sålde platina, så vi kände en viss press.
Kan man fortfarande vara världens bästa band för fansen?
Vi var mitt i det.
Vi hann inte reflektera. Vi bara åkte med.
Amigos!
Rock in Rio!
Skrik för mig, Brasilien!
Brasilien! Kom igen!
Det var helt otroligt. Vi spelade för 300 000 pers.
Det var folk så långt ögat nådde. Helt otroligt.
Och det direktsändes över hela Sydamerika.
Vi såg så klart fram emot konserten. Det var spännande.
Men väl uppe på scen blev jag helt utmattad.
Vi kom tidigt och lyckades få en plats relativt nära.
När Bruce Dickinson kastade med gitarren under "Revelations" skadade han sig.
Jag går för att torka bort blodet för jag blöder som en tok från huvudet.
Men en roadie stoppar mig.
"Rod undrar om du kan pressa ut mer, för det ser fantastiskt ut på tv."
Jag pekade mot en kamera och sa:
"Gå och ställ dig framför den."
Man har massor av känslomässig energi att göra av med.
Till slut blir man uppäten levande.
IRON MAIDEN PÅ ROCK IN RIO
Vi skrev, spelade in och turnerade med fem plattor på sex år.
Det blev större och större. Världens största berg-och-dalbana.
Vi uppnådde nya höjder över hela världen.
Men vi slet ut oss.
Det blir ett ekorrhjul med turné, platta, turné och ännu mer turné.
Jag tittade på bandet och min första tanke var:
"De ser trötta ut. De verkar ansträngda."
Konserterna och publiken var fantastiska, men resten var hemskt.
Det var inte bara 13 månader på turné. Det var även turnéerna före det.
Sammantaget var det fem år i en förgylld bur.
Det syntes att de hade hållit på länge.
Iron Maiden har turnerat intensivt från dag ett.
Alla var utbrända. I synnerhet Bruce.
Vi insåg nog inte hur tufft det skulle bli.
Roskilde!
God natt! Tack!
Maiden växte med raketfart.
Jag tror, att när man är mellan 20 och 30 -
- är man så hungrig på allt -
- att man inte ens inser att man har en egen talan -
- och att man kan föreslå en paus.
Jag tittade på turnéschemat.
Vid en punkt gjorde vi sju konserter i rad med en dag ledigt.
Sen sex konserter i rad och en dag ledigt. Sen fem konserter i rad.
- Bruce, innan du blir förkyld... - Det är jag redan. Nu är det för sent.
Titta. Min manager gör sitt jobb. Han får 20 % för det här.
Jag sa till Rod: "Du vet väl att vi är människor?"
"Jag är sångare, och det går inte att byta strängar på min röst."
"Om jag ska hålla längre än fem minuter" -
- "kanske vi borde tänka på att planera in vila."
Vi spelade så mycket att Nicko fick blåsor på händerna.
Sen fick han blåsor under blåsorna som sprack, och han fick en infektion.
Åttiotalet skördade många offer...
Får jag se ryggen?
...som syntes på gatorna i Los Angeles och så.
Jag ville inte bli ett av dessa offer.
Nu räcker det!
Jag var stolt över "Somewhere in Time" och "Seventh Son of a Seventh Son" -
- både över produktion och låtar. Jag tyckte de var ett steg framåt.
Därför kändes det som ett steg bakåt att spela in i Steves lada.
Vi började jobba på "No Prayer for the Dying".
Jag ville att det skulle bli en bra platta.
Jag hade så kallad skrivkramp. Jag ville skriva, men jag hade inget.
De kände nog mitt missnöje.
Det var dags för en förändring, både för mig och för dem.
Så jag lämnade bandet.
Adrians avhopp var en stor grej för mig.
Jag visste inte vad jag skulle göra. Det var svårt att greppa.
Adrian var inte lycklig, och stämningen i bandet var låg.
Folk betalar för att se en spela, och man måste ge dem sitt allra bästa.
Killarna ringde mig efter att Adrian Smith hade slutat.
Han ville nog fortsätta i en annan riktning.
De bad mig komma och spela några låtar.
Jag visste inte hur det låg till med Adrian. Ingen sa nåt.
Jag gillade inte att de ville att jag skulle spela på hans prylar.
Det kändes fel att han inte var där.
Till slut sa de att han hade slutat.
I mörkret, mr Janick Gers.
Vi har trängt in honom i ett hörn, så han kan inte vifta runt.
Inget dansande.
Vi spelade några låtar och kom till "The Trooper". Och det...
Jag tittade på Dave när vi började spela. Det var så mäktigt.
Efteråt kände man ett pirr. Det var en sån energi.
Stygga pojke.
Sen bad de mig gå med.
Ni har en ny bandmedlem - Janick. Hur kom han in i bilden?
Ja, vi bara...
Vi ringde honom. När Adrian slutade bad vi honom lära sig fyra låtar.
Från telefonkiosken.
"Kom hit imorgon så testar vi."
Hur blir de nya låtarna live?
De blir förhoppningsvis fantastiska. Vad tror du, Bruce?
- Du fegade ur. - Nej, de blir fantastiska.
- De är intensiva. - Lämna över, du bara...
- De är intensiva. Det blir jättebra. - Det blir mega.
Halvvägs genom följande turné sa Bruce att han skulle sluta.
Vi hade två månaders turné kvar.
Jag satt på scen, bakom honom och kollade på den jäveln -
- medveten om att han inte ville vara med i bandet.
Jag såg det som en förolämpning mot fansen att han var där -
- när jag visste att han inte ville vara där. Jag var skitarg på honom.
De spelade på Wembley Arena och Bruce sjöng...
...men inget hördes.
Jag minns hur Harris tittade på scenljudskillen och pekade...
Men inget hördes.
Då insåg Steve att Bruce inte sjöng.
Då fattade jag att nåt inte stod rätt till.
Tack! God natt från Iron Maiden!
Det har varit tio väldigt bra år.
Vi ses snart.
Hoppas jag.
God natt.
När man är i den typ av familj ett band är, är det ofta brutalt.
Ibland passar inte pusselbitarna.
För att inte bli knäpp måste man ta en paus.
Jag funderade på att lägga av. Helt och hållet.
Jag tänkte: "Är det verkligen värt det?"
Jag var redo för dårhuset. På riktigt.
Iron Maiden spelar inte på Donington i år. Deras världsturné är över om två veckor -
- och sen ska de hitta en ny sångare.
Bruce Dickinson lämnar gruppen för en solokarriär.
Varför lämnar du Iron Maiden?
Det korta svaret är: "För att göra nåt annat."
- Vad skulle det vara? - Nån annan typ av musik.
Bomben slog ner när Bruce beslöt sig för att dra.
Vill han inte vara här, så... "Tack och adjö."
När jag hörde det tänkte jag: "Nej, han får inte sluta."
Det kom som en chock för mig.
Det vill man inte höra om sitt favoritband.
Han var redan ute när jag fick veta det. Jag tänkte: "Vad fan har hänt?"
Vi förväntar oss att våra hjältar ska fortsätta vara som vi förväntar oss.
Men det hämmar artistens utveckling.
Han är en äkta artist. Jag tror han behövde det.
- Hur blir det med sångaren? - Vi har lyssnat på band.
Vi har fem resväskor fulla av band att lyssna på.
Och förhoppningsvis hittar vi nån som är relativt okänd -
- som kanske har spelat på klubbnivå och har publikvana.
Det vore kul att hitta nån som ännu inte har "slagit igenom".
De har inte varit med här sen 1981. Nu är de bara här för att rocka fett.
Det är Iron Maiden, med nye medlemmen Blaze Bayley.
Blaze gav Maiden ett annat sound och jag älskar hans röst.
Blaze är en kompetent metal-sångare.
Jag är nästan förbluffad över att han tog jobbet.
Det var säkert fantastiskt att få gå med. Han festade säkert den kvällen.
Men när han vaknade dagen efter tänkte han nog: "Helvete."
Steve sa till mig: "Det vi gör, gör vi tillsammans."
Jag struntar i vem som skriver musiken och låtarna -
- så länge det är skitbra.
Men det är ett enormt uppdrag.
Jag blev väldigt förvånad över att de valde mig.
Jag har träffat många fans.
Den generella responsen har varit att önska mig lycka till.
De vill bara se bandet lyckas. Jag ser fram emot att åka ut på turné.
Men grejen är den att jag är ingen ny Bruce Dickinson.
Blaze Bayley var en lovande sångare -
- men han hade inte Bruces röstomfång.
Det var en tuff position för honom, och han lät helt annorlunda.
De hade inte tagit in en kille som kunde sjunga låtarna som Bruce.
Många av oss undrade varför de inte jobbade mer med hans styrkor.
Han satte sin egen prägel på Maidens sound.
Blaze gjorde ett fantastiskt jobb.
Särskilt live. Han var...
Man kan inte klandra honom.
Fans ropade "fuck Blaze" på konserter. Det var så orättvist.
Folk spottade på dem. Harris och Blaze blev arga på publiken.
Du hörde vad jag sa! Du hörde vad jag sa!
Du hörde fan vad jag sa!
Ser ni? Ser ni vem den jäveln är? Ta den jäveln!
Under punken i slutet av sjuttiotalet -
- brukade fans spotta för att visa sin uppskattning.
Så var det inte inom metal.
Att spotta på en metal-konsert är vansinne.
Ingen gillar att man spottar på en.
Jag har fått nog!
De pekade ut den som hade gjort det -
- för att lösa det...
...som "gentlemän", med knytnävarna.
Under Blaze-eran fanns det jättebra stunder, men många mindre bra.
Jag tror inte att den kommersiella nedgången var Blazes fel.
Det var omständigheterna.
Rockjournalisterna skrev...
"Maiden är döda. Maiden är slut."
"Vi har Nirvana. Vi har grunge."
"Det är framtiden. Det är det nya."
Alla som inte gillade grunge-
-sågs mer eller mindre som gamla reptiler.
De tittade på en som om man var en idiot.
Heavy metal var inte coolt.
Nittiotalet var skit.
Allt var bara...
...för stora kläder och ful skit.
Grungen var populär med alla de här Seattle-banden.
Vi frågade Nirvana om de ville vara förband, men de tyckte vi var för gamla.
Under Blaze-åren såg jag dem på små klubbar -
- som kanske tog 2 000 personer.
Det var intimt. Så skulle jag beskriva det.
Jag såg dem på "The X Factor"-turnén i Philadelphia på Electric Factory.
Det tar kanske 1 000-1 500 personer.
Det var inte ens 500 pers där.
I stället för att spela på arenor och stora ställen -
-var vi tillbaka på klubbarna.
Det tog väldigt hårt på bandet.
Det var lite tufft i USA. Fansen där verkade överge oss.
Men i resten av världen gick det okej.
Det var inte som förr, men okej.
Jag tror att Steve var psykiskt utmattad -
- efter några hårda år -
- då det inte hade gått som han förväntade sig.
Det var jobbigt. Bruce hade hoppat av och jag genomgick en skilsmässa.
Men jag är stolt över den tiden -
- för vi kämpade på, och det gillar jag. Det är en utmaning.
Och hardcorefansen var kvar.
Det är viktigt att förstå och respektera Blaze-eran, och vad han tillförde bandet.
De två plattorna är fantastiska.
De är mörka och annorlunda, men de är jättebra.
Vi alla hyser respekt för Blaze.
Men ingen blir nog förvånad om jag säger att det är Bruce som är Iron Maidens röst.
Det var den vi växte upp med och vill ha.
Jag sa till Steve: "Jag hörde att Bruce skulle vilja komma tillbaka."
Han verkade förvånad.
Jag försökte övertyga honom om att det var en bra sak.
Vi var inte ett band i världsklass längre.
Precis som Maiden, hade Bruce det lite tufft.
Solokarriären gick inte som han hade hoppats, och jag tror han saknade det.
Maiden har något särskilt. De ska vara ihop.
När jag fick beskedet var det hemskt.
Jag älskade att vara i Iron Maiden, men det kvittar om jag är där eller inte.
Världen är ett bättre ställe om Iron Maiden finns där.
Då ville jag ta in Adrian i bandet igen.
Alla var lite vuxnare och lite mer öppna.
Det var fantastiskt. Jag uppskattar den här andra vändan mer.
Jag var mer självsäker. Det var som en andra chans.
Allt jag kanske ångrade, eller som kunde ha varit bättre på åttiotalet...
"Vi tar in Adrian igen. Vi kan ha tre gitarrister."
Så tänkte jag med. Men kan vi ha tre gitarrister?
Janick sa: "Jag träder tillbaka, så kan ni återgå till den klassiska sättningen."
Jag sa: "Du går ingenstans."
Jag frågade Rod: "Tar du lägre arvode nu?" "Vad menar du?"
"Om vi ska vara sex i bandet, måste vi dela gaget i sex delar i stället för fem."
"Var inte löjlig", sa han.
"Nej, men visst har jag en poäng?"
Jag minns hur jag sa till Steve: "Han pratar om att ta med Adrian igen."
Steve tittade på mig uttryckslöst och sa:
"Tänk på det. Det är farligt. Tänk på vad vi kan göra med tre gitarrer."
Bruce är i sin låda.
Jag visste att det inte stod bra till i Maiden.
Då fick jag samtalet.
"Skulle du vilja gå med i bandet igen?"
Jag var osäker på det hela, för jag kände inte till hans intentioner.
Vi var nog alla fostrade med att män inte diskuterar sånt.
Man pratade inte känslor, utan plöjde bara på.
Jag sa till Steve:
"Min farsa sa att den som sviker en McBrain, får ingen andra chans."
"Han kan göra det igen. Vågar vi chansa?"
Han sa: "Vi tar ett möte och kollar hur det går."
Jag bokade in ett möte med hela bandet.
Bruce kommer in, och Steve frågar honom: "Varför vill du komma tillbaka?"
Han sa: "Jag vill göra stora spelningar. Jag tror det kan bli jättebra."
Steve sa: "Okej då." Och så gick vi till puben.
Det var allt. Det var hela jävla mötet.
Vi fick varsin öl, och jag la armen om Bruce och sa:
"Det gläder mig att du är tillbaka i bandet."
- De sjungande ögonbrynen. - Vad har han för sig?
"Men jag kan inte ta tillbaka vad jag sa och kände när du hoppade av."
"Jag är fortfarande sur över hur du skötte det."
Han tittade på mig och sa: "Jag väntar mig inget annat. Jag älskar dig."
När Bruce kom tillbaka -
- drog alla Maiden-fans en lättnadens suck.
När vi hörde att Bruce Dickinson var tillbaka -
- blev det feststämning i våra hjärtan.
"Ja, han är tillbaka. Han har kort hår, men han är tillbaka."
Saker sker av en anledning och när Bruce kom tillbaka -
- var han starkare, och mer fokuserad på vad de skulle åstadkomma som team.
Titelspåret från nya plattan.
"Brave New World."
De hade tre gitarrister.
Det kunde ha blivit kaos med en massa olika egon -
- men de är skolexemplet på teamwork.
Hade det varit vissa andra gitarrister hade det inte funkat.
Det hade varit för många egon.
Men allt handlar om att få bandet att låta bättre.
Iron Maiden fick en andra guldålder.
De har inte ens försökt återskapa åttiotalet.
De har kört på med nytt material -
- som skiljer sig från de grejerna, men är lika bra på ett helt annat sätt.
Det är ebb och flod. Det som inte dödar, det härdar.
Maiden kan spela var som helst för fullsatta arenor.
Vad hände med grungen?
Iron Maiden var tvungna att nå botten för att kämpa sig tillbaka till toppen.
De fick slåss för livet för att bli världens största band, för andra gången.
När Bruce kom tillbaka med Adrian...
Inget management i världen kunde ha förutspått det.
Det är gudomligt ingripande.
Om de inte hade kommit tillbaka, vet jag inte om bandet fortfarande hade existerat.
Maiden har genomgått både gott och ont.
Bruce ringde mig, jag tror det var julafton 2014 -
- för att kort berätta:
"Du, jag har tungcancer." Det kom som en chock.
Vi hade en världsturné planerad.
När jag tittar i min dagbok för det här året -
- är allt överstruket. "Inställt, inställt, inställt."
Alla var rätt skraja.
Han ringde mig och sa:
"Jag har precis varit hos en onkolog och jag har tungcancer."
Jag satt med telefonen i handen. "Nej, han är min bror. Han kan dö!"
Men som med allt annat såg Bruce det som ett projekt.
Han läste på. Han visste precis vad det var.
Han engagerade sig i varenda detalj.
Och Bruce, som den jäveln han är, går igång.
"Det finns en medicin och sen kan man..." Åh, käre vän.
Han sätter sig in i saker. Det är sån han är.
Att återhämta sig från cancer är en väldigt personlig upplevelse.
Det är din cancer. Du måste förstöra en bit av dig själv för att bli av med den.
Under behandlingen frågade jag honom: "Hur mår du? Har du tappat håret än?"
Han sa: "Jag satt på puben..." Jag sa: "På puben!?"
"Jag satt med en öl och skägget lossnade." Jag sa: "Inte håret?"
"Nej, håret är okej, men skägget hamnade på bardisken."
Jösses.
Efter några veckor ringde han mig och sa: "Den går tillbaka."
"Fantastiskt", sa jag.
Sen kom "Book of Souls"-turnén. Jag var på premiären och alla var nervösa.
Skulle han låta som han brukade? Otroligt nog gjorde han det.
Jag stod längst fram och såg honom i februari 2016 -
- och han sjöng otroligt kraftfullt. Det var en otrolig upplevelse.
Jag tyckte att hans röst lät kraftfullare än nånsin.
Det var nästan ett mirakel.
Att se Bruce på scen igen efter allt han hade gått igenom var helt fantastiskt.
Herren gav oss ett mirakel.
Han gav oss ett mirakel när han hoppade av och när han kom tillbaka med Adrian.
Han gav oss ett mirakel när han hade cancer -
- och ett annat mirakel var att han var vår flygkapten.
Åh kapten, åh kapten.
Man går från Bruce Dickinson, rockstjärnan, till:
"God eftermiddag. Detta är er kapten Bruce Dickinson. Resan tar 2,5 timme."
Klart för start. Vind: 290 grader, 5 m/s.
Min gudfar och min farbror var i RAF. Pappa var mekaniker.
Mina barndomshjältar var inte rockstjärnor utan provflygare och astronauter.
Jag var på semester och såg: "Provlektion, 35 dollar."
Så jag gav det ett försök.
Jag satte mig i en liten Cessna och lyfte.
Det var en uppenbarelse.
Man kopplar ihop insidan av huvudet med de här.
Under den perioden flög jag själv runt i Europa.
Jag kom in i det mer och mer.
Lång historia kort, jag skaffade alla certifikat under 1,5 år av examinationer.
Till slut fick jag mina två ränder, och kunde dra igång.
Sen ringde telefonen.
Flygbolaget Astraeus hade några gamla 737:or -
- och de sa: "Vi söker piloter. Vill du ha jobb?"
"Ja", sa jag. Och så började jag flyga 737:or.
Jag tänkte: "Vore det inte kul om jag kunde flyga bandet till konserterna?"
Rod tyckte, till min förvåning, att det var en fantastisk idé.
Så vi hyrde ett flygplan av flygbolaget.
Vi tjänade på det, det funkade, och det var en otrolig upplevelse.
Vi kunde nå platser i världen som är mycket svåra att nå -
- som Quito, Manaus mitt i Amazonas, Lima eller Jakarta.
Det var värt det för att få möta alla fans.
Vilka andra band har gjort det?
Nämn ett band som har haft loggan på ett flygplan som sångaren har flugit -
- och som har besökt alla möjliga udda ställen.
I Puerto Rico är gränskontrollen vanligtvis väldigt hård.
När vi kom med Flight 666 sa jag:
"Shit, de kommer att tvinga alla att dra ner brallorna."
När vi gick ut såg jag killarna från gränskontrollen stå på rad.
"Fan, de väntar på oss."
När vi kom ut sa de: "Får jag ta en bild? Kan jag få en autograf?" De var fans!
De har fans i alla läger. Läkare, advokater, poliser...
Snälla!
Var är Steve Harris?
Jag skulle tro att musik är den konstform jag håller högst.
Den förenar alla.
Musiken är omedelbar och evig.
Det är en otrolig sak -
- som ni och vi har skapat -
- med Maiden över hela världen.
Det sänder ut ett meddelande.
Det kvittar om du är man, kvinna -
- muslim, kristen, katolik eller judisk. Det kvittar.
Är man ett Iron Maiden-fan, så är man del av en enda stor jävla familj.
Den här är för er. Ni har varit helt otroliga.
Vi är alla blodsbröder - "Blood Brothers".
Det här är lite av en heavy metal-vals.
Det finns inget roligare -
- än att vara i Iron Maiden-publiken.
En fantastisk publik med fantastiska människor.
Man kan uttrycka sig fritt i vetskap om att man är trygg -
- för man är en av dem, och de är en del av en själv.
Och det ger man tillbaka till bandet.
Mitt favoritögonblick var -
-när jag såg dem på Earl's Court och de spelade "Blood Brothers".
Jag stod bland en massa gubbar och vi grät allihop.
Vad är vi?
We're blood brothers!
Men det kommer så klart att komma ett slut.
En stor händelse i hårdrocksvärlden. En av genrens mest älskade trummisar -
- drar sig tillbaka från turnerandet, efter en 42 år lång karriär.
Det var ett enkelt beslut, men jag önskar att jag fortfarande kunde spela med dem.
Jag önskar att jag var i form.
Vackert.
Gör så här, eller nåt liknande. Så där.
Jag fick en stroke i januari ifjol -
- så jag kämpade hårt i tre månader för att få fart på handen.
Det var nio veckor in i rehabiliteringen.
Vi skulle öppna med "Caught Somewhere in Time" -
- och jag kunde inte spela mittpartiet.
Jag ringde Steve och sa: "Jag kan inte spela introt på 'The Trooper'."
Han sa: "Spela rakt bara."
"Du är ett geni. Jag är trummisen, och jag tänkte inte på att spela rakt."
Sådan är Steve Harris.
Vi har spelat ihop i 42 år och han är sån.
Han är Iron Maiden. Han är bandet.
Man kan inte önska sig en bättre vän.
Men jag hade det fortfarande tufft.
Jag ansträngde mig, men jag visste att det inte skulle funka.
Min kropp var utmattad. Jag tänkte att det inte var rättvist mot killarna.
Jag beundrar honom för att han försökte och kämpade -
- men hans kropp sviktade.
Vi var oroliga att nåt annat skulle hända. Det var fruktansvärt.
Man kan inte bara säga: "Iväg med dig."
Ingen skulle fatta nånting och det vore ruttet att göra -
- för Maiden har varit hans liv.
Jag gick ut med det i slutet av turnén.
Det var dags att överlämna stockarna till någon yngre förmåga.
I morse meddelade Nicko att han träder tillbaka -
- från att spela trummor live med Iron Maiden.
Visa hur mycket ni älskar honom!
Nicko! Nicko! Nicko! Nicko!
Jag kommer att sakna att turnera och att spela med mina bröder.
De är alla fantastiska människor.
Många menar att när bandet inte längre finns, så är det över. Det gör inte jag.
Iron Maiden kommer att finnas kvar långt efter att de är borta.
Det är... Jag ser inget slut på det.
Från dag ett skulle de erövra världen.
Och det har Iron Maiden gjort, och de gör det än idag.
De är ett av världens största band.
På ett mycket konkret sätt har Maiden -
- och de stora band som kommit före och efter -
- hittat en känsla som gör livet mer uthärdligt.
Iron Maiden handlar om att finna likasinnade och tillhörighet.
Man känner det i musiken.
Det handlar om att vara en del av samma grupp.
Man är en del av nåt som inte handlar om individualism.
Det handlar om att vara en del av världen och göra den bättre.
Vi älskar att spela bara.
När man verkligen gillar vad man gör vill man inte sluta.
Folk frågar vad vi ska göra i framtiden. Vi ska turnera.
Vi ska turnera igen och igen tills vi inte orkar längre.
Iron fucking Maiden!
Allihop, får jag se händerna i luften!
Alla nu, får jag höra er?
28 JUNI 2025 LONDON STADIUM (WEST HAM)
Vilka är vi?
ETT STENKAST FRÅN DÄR ALLT BÖRJADE
FÖR 50 ÅR SEDAN
MED NYA TRUMMISEN SIMON DAWSON
Översättning: Henrik Johansson Svensk Medietext