Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Je 26. prosince.
A je opravdu nádherně.
V prosluněné Kalifornii.
- Ahoj, Nancy. Šťastné a veselé. - Ahoj, zlato.
Jé, někdo přišel.
Tom!
- Šťastné a veselé! - Jé! Šťastné a…
Hele, jmelí.
- Kde? - Tady.
Kolikáté už jsou to Vánoce? 1972 až 1992, takže 20 let.
Fíha.
- Moc světla? - Na tvé vrásky ne.
Dále tu jsou Dave a Harrison Thomasovi.
Zacpává si uši. Proč? Že by kvůli tobě?
V Sám doma jsi byla skvělá!
Jsi úžasná!
Steve, jak se máš?
Moc si to tu užívám, Marty. Opravdu.
Něco vám o Martym řeknu.
Dejme tomu, že pořádáte večírek a pozvete i Martyho.
Ale Marty nakonec nemůže.
Tak ten večírek zrušíte.
Koukni na Martyho.
Určitě to bude strašná slátanina, kterou nebudu propagovat.
Je legrační, že musíme předstírat, že se neznáme.
To ne. Celé je to založené na tom, že se známe.
- Opravdu? - Známe se opravdu dobře.
S Larrym jsem už milionkrát večeřel.
- Milionkrát obědval. - Jo.
Milionkrát vášnivě obědval.
- Teď akorát pokračujeme v naší rozpravě. - Přesně tak.
V mém oboru je kariérní postup nalajnovaný.
Televize, film, pak Broadway, vlastní stand-up,
moderátor reality show, výstupy v restauraci, pak ve varieté
a nakonec tohle.
Nikdo nečekal, že budu hvězda.
Žádné: „Mami, konečně to vyšlo!“ Nic takového.
Akorát: „Máme hypotéku.
Máme děti.
Mám tu nejlepší práci na světě. Mám neskutečné štěstí.
Jak o to nepřijít?“
Proč ten nůž držím?
Dělám komedii.
A to specifický druh komedie.
Strejda Jack je tu! Pal!
Komedie zaměřená na skeče a postavy.
Ve scénářích, které jsem napsal, nebývá moc vtipů.
Prostě mi musíte věřit.
Pane Bonksi, tímhle já se živím. Věřte mi.
V kariéře nemám rád věci, které by zvládlo 200 jiných herců.
To považuju za ztrátu času.
Když si to dělám po svém, možná ne kdovíjak dobře, ale po svém,
tak jsem šťastný.
Oslava může začít!
Postavy, které hrál,
nejsou jen parodie na někoho.
Je těžké zajistit, aby bizarní postava působila uvěřitelně a reálně.
Prosím.
A to on dělá.
A tahle kniha je o čem?
Je to vlastně takový milostný dopis s nádechem nenávisti,
a to dokonale namíchaný, pokud to tak mohu říct.
Je to jako vidět svého nejlepšího kamaráda,
který je ale největším podivínem na světě.
- Jak ti jde příprava? - Na Kloboučníka? Dobrý.
Nevím, ještě jsem na to nepřišel. Možná budu mluvit takhle.
Dobrej. Nebyly by ještě jahůdky?
A zkažené sendviče? Ty já miluju. Ty ne?
- Možná takhle. - Šišlání dobrý.
Fajn. Zafpal jfem. Zafpal.
- Co to? - Zafpal.
Zaspal.
Nebylo by tam ještě něco k snědku?
Něco zkaženého. Třeba sendvič nebo jahody?
Jahody já miluju. Ty ne?
Člověku nedojde, kolik energie potřebujete na to,
abyste dělali to, co dělá on.
Nevyčerpává se tím, že by o svých rozhodnutích pochyboval
nebo že by se bál, že se nerozhodl správně.
Víte, kolik hodin navíc by měl váš den, kdybyste se tím vším nezatěžovali?
Ten můj o 23 hodin víc.
Zdravím! Kdo ty?
Zmiz!
Tohle se mi nelíbí. Tak…
No tak to je hrůza. Až na to obočí, to je super.
Ron-rone, poznámka.
Takhle bych nezačínal…
Můžeš být můj kontakt v případě, že doma spadnu.
A můžeme společně na kolonoskopie.
Ahoj. Jak se máš?
Nevšiml jsem si, že mě natáčíš.
Je to hrozně divné.
Nejsem na to zvyklý. Jsem stydlivý.
- Dobré ráno. - Dobré.
Řekl bych, že moji kariéru z 80 % tvoří neúspěchy.
A to je docela dobrý poměr.
Showbyznys je o talentu, štěstí a výdrži.
Můžete mít talent, vytrvalost, schopnost oklepat se,
ale pokud neustojíte selhání, tak to nezvládnete.
- Pojďme na plac. - Dobře.
- Ahoj. - Ahoj.
- Můžu s vámi na pohřeb? - Jo.
Ano, prosím! Potřebujeme tě.
Jsi naše lepidlo. Jsi tím, co náš sendvič drží pohromadě.
- Bez tebe jsme jen dva okoralé krajíčky. - Přesně. Pojď.
JEN VRAŽDY V BUDOVĚ OLIVER
- Máme tam tu scénu. Ale tu už známe. - Jo.
Začínám mát pocit, že repliky ze zbytku téhle řady už mi jdou.
Fajn, jdu se obléct.
- Zatím. - Čau.
Pusť je k sobě.
Hele, Ron Howard!
- No teda. - Teď teprve začne legrace.
Položím ti pár otázeček.
Jasně.
Proč? Proč se do toho pořád tak ženeš?
Nevím. Asi zbožňuju zvuk potlesku.
- Já se zeptám jinak. - Jasně.
Pročs ještě neskončil?
Myslím, že je důležité, aby lidé, co jsou „nadaní“,
se o toto nadání podělili s lidmi, třeba jako jsi ty.
- A za to jsme ti navždy vděční. - Já vím.
Napadlo tě někdy… Co se podařilo tobě?
Ano, jsme na Whitton Road.
Co je to asi za paní?
Tam jsem měl ložnici.
U mě neplatí, že bych komedii čerpal z prožité bolesti.
Naopak.
Čerpám ze svého života. Lidé v mé rodině byli vtipní.
Byl jsem nejmladší z pěti dětí, o pět let mladší než druhý nejmladší.
Dostávalo se mi hrozně moc pozornosti a lásky.
Celý život mi všichni říkali, jak jsem skvělý, vtipný a úžasný,
že jsem do puberty vplul zcela bez jakýchkoliv obav…
Klidně jsem mohl mít obličej plný beďarů, příšerný účes,
a kdybych pozval nějakou holku na rande a ona mě odmítla,
tak bych si řekl: „Co má za problém?“ A věřil bych tomu.
Těžil jsem z toho, že humor byl všude kolem mě.
Můj bratr Michael je držitelem několika Emmy a Zlatých glóbů
za všechno možné od SCTV přes MADtv po Městečko Schitt’s Creek.
V rodině nás vedli k tomu rozesmívat ostatní.
- Tak to u nás bylo. - Jo.
Když jste někoho rozesmáli, tak i když jste někomu ublížili…
Během toho.
Táta byl vysoce postavený obchodní ředitel kanadské ocelářské firmy.
Byl hodně vtipný, dost sarkastický
a měl irský přízvuk. Přišel sem ve svých 21 letech.
„Čau, Marty.“
- Nebylo to s ním jednoduché, že? - Je to tak.
Občas si dal sklenku ginu.
- Jo. - Ale spíš než občas pil neustále.
Rád si rýpnul, ale myslel to jako vtip.
Marty, můj syn,
neměl sebemenší šanci stát se zpěvákem.
Ale zajímá ho to.
A lidi si pamatují jen takové umělce, kteří mají výrazný hlas.
Marty byl nesmírně talentovaný.
S komedií začal už snad ve svých pěti letech.
Neustále vtipkoval, hrál různé scénky a zpíval.
- Vystupoval jste doslova v podkroví, že? - Ano, s mou talk show.
Vždycky v úterý o půl deváté večer.
V hlavě jsem si vymýšlel, jak to bude vypadat.
„Marty bude zpívat. Hosty budou…“
Tak jsem vystupoval a moc mi to šlo.
A pak se ozvalo: „Večeře!“ Tak byla pauza.
RODINNÁ NAHRÁVKA
Díky moc.
Ostatní si hráli na ulici a já zatím v podkroví…
Jo. Lidi protestovali proti válce ve Vietnamu a on zpíval Sinatru.
Marty dělá totéž, co dělal už tehdy.
Přivítejte skvělého chlapa a mého nejlepšího kamaráda, Eugena Levyho.
Eugene „Leevy“.
- Levy. - To je fuk. Sedejte.
Koukejte na ně.
Jako by se znali už roky.
Je to můj nejstarší a nejdražší kamarád.
Chvíli jsme spolu bydleli.
- Chvíli jsme spolu chodili, ale… - Jo.
Jste Kanaďan. Je to velké břímě?
Ne, není.
A rozumíte tomu, co říkám? Nemám zpomalit?
- Mluvíme stejným jazykem. - Kam jezdí Kanaďané na dovolenou?
Jedou na hranice a tam jen vzdychají a sní?
Marty je můj nejlepší kamarád.
- Opravdu? - Ano.
Potkal jsem ho v roce 1970. Chodili jsme na McMasterskou univerzitu.
Vypadá tu jako herec, co se zoufale snaží získat nějakou dramatickou roli.
Je to tak.
Začínal jsem na medicíně, ale přešel jsem na sociální péči,
přišlo mi to totiž jednodušší.
Na střední jsem nehrál v divadle.
Až po změně oboru jsem měl víc času a mohl jsem se do toho pustit.
Tehdy jsem v divadle dělal, co jen se dalo.
Ale kariéra herce mi pořád nepřišla realistická.
Až Eugene Levy mi řekl:
„Zkus to dělat profesionálně. Přijeď do Toronta.“
Tak jsem si na to dal rok.
Řekl jsem si: „Dám tomu rok, a pokud to nevyjde,
tak se můžu vrátit zpátky na univerzitu.“
- Postgraduál? - Ne, střední.
Mám problém dokončit střední.
- Aha. Díky moc… - Ale dokážu to.
Tak určitě, Lawrenci…
Mám totiž životní cíle, které musím splnit.
Skvěle.
- Jedním z nich je stát se soudcem. - Výborně. Ambice jsou potřeba.
Člověk si neuvědomuje, že je v určité skupině nebo určité době.
V Torontu byl kreativní boom.
Je to náhoda?
Nebo mají Kanaďané cit pro komedii,
který je obzvlášť atraktivní?
Myslím si, že Kanada, a zvlášť Toronto, je takový středobod.
Monty Pythoni u nás byli dřív než ve Státech.
S Eugenem Levym jsme v Torontu bydleli na adrese 1063 Avenue Road.
A tam jsme pořádali večírky.
Paul Shaffer tam hrával na klavír, do toho zpívali hosté
a všichni jsme spolu chodili, pařili a spolupracovali.
Bylo to opravdu fantastické.
Všichni jsme rádi vystupovali a taky jsme se rádi smáli.
Bylo to plné nadšení, zábavy
a lásky k vystupování.
V letoviscích v Catskills byl vždycky jeden tummler.
V jidiš to znamená ten, co dělá tumult, tedy dává všechno do pobytu.
Marty v Catskills asi nikdy nebyl, ale jisté je,
že je naším vysněným tummlerem.
Marty měl všechno. Hlas i nadání pro komedii.
Tak mu říkám: „Probíhá konkurz na muzikál Godspell. Zkus to, bude to velké.“
A během druhého kola konkurzu jsem Martyho představil Andree.
Godspell sháněl lidi, kteří nehrají,
ale kteří jsou přirozeně energičtí,
komediálně naladění a vřelí.
Byla to první role Gildy Radner.
Hráli tam i Andrea Martin, Eugene Levy, Victor Garber, Jayne Eastwood a další…
- Skvělé obsazení. - Jo. Paul Shaffer hrál na klavír.
- S Gildou jsi i chodil, že? - Jo. Tu miloval každý.
- Jo. - Byla rozkošná. Vtipná.
Neustále si ze sebe dělala legraci.
První den za mnou přišla a povídá: „Ahoj, já jsem Gilda, těší mě.“
Na čele měla beďar. A celou dobu si ho zakrývala.
- Gildu miloval každý. - Jo.
To se dá říct s jistotou.
Nakonec sis ale vzal její záskok.
Ano, Nancy Dolman, která jí dělala v muzikálu Godspell náhradnici.
Takže ses rozhodl, že ať tu roli bude hrát kterákoliv, tak s tou budeš chodit?
Ano, přesně tak.
U muzikálu Godspell jsem dělala konkurz na náhradnici.
Bylo to pro mě těžké, protože se tam všichni mezi sebou znali.
Byli to přátelé.
A Gilda byla naprosto famózní.
A Andrea Martin, tu jsem obdivovala. Všichni… Marty…
Martyho jsem zpočátku úplně nemusela.
Nancy byla prostě
neuvěřitelně krásná.
Vlastnila obchod s oblečením.
Přes hranice pašovala oblečení z Detroitu.
Byla to éra písničkářky Joni Mitchell…
A Nancy se jí dost podobala. Měla dlouhé blond vlasy.
A když přišla ve svém sametovém plášti a pozdravila…
Tak kluci jen…
„Jo, super.“ Ale mně to bylo jedno, já byl s Gildou.
Párkrát jsme se spolu už rozešli. A teď po jedné hádce znovu.
Tak jsem šel do baru Pilot a tam byla Nancy Dolman.
Byla vtipná a měla šmrnc. Tak jsme se dali do řeči.
Právě se taky rozešla se svým přítelem. A já na to: „Aha, já s Gildou taky.“
Hrál jsem v divadle a Nancy se přišla podívat. Bylo to v létě.
Měla na sobě šortky a tílko.
A já byl v šortkách a tričku.
Šli jsme spolu do Four Seasons.
A já řekl recepčnímu: „S manželkou bychom si přáli pokoj.“
A on se začal smát, protože jsme vypadali tak na 12.
A bylo to.
Odteď už…
- Co? - Moje žena Nancy.
Nádherná vévodkyně.
Zrovna poslouchá nahrávku muzikálu Goodbye Girl.
Je to Nancy, nebo je to Bo Derek?
Poslouchám tvoji písničku.
Marty a Nancy. To byla dvojka.
Parádní dvojka. Fakt že jo.
On se navenek choval jako dítě. A ona jako dospělá.
Když naše manželství procházelo krizí,
šli jsme na terapii, kde se nás terapeutka ptala:
„Máte mezi přáteli nějaký pár,
jejichž vztah byste chtěli mít a napodobit?“
Řekl jsme, že ano, Martyho a Nancy. A ona na to:
„Ani netušíte, kolik lidí je tady zmiňuje, když tuhle otázku položím.“
Ahoj, miláčku.
- Jak se máš, miláčku? - Dobře, miláčku. Co ty?
- Užíváme si spolu romantickou chvilku? - Ano.
- Po všech těch letech. - Je to tak.
- Tohle je relevantní. - No konečně.
Co vedlo k tomu průlomu, který ti změnil život?
V kanadském světě zábavy musel tehdy člověk dělat všechno.
Takže si člověk připadal, jako by byl na škole showbyznysu.
V Kanadě jste mohli hrát Shakespeara, dělat v rádiu, namluvit reklamu.
Jen za 39,95 dolarů.
A pak třeba kabaret.
V létě roku 1973 založila legendární improvizační skupina Second City z Chicaga
v Torontu svou první sesterskou pobočku.
DOMOV SVĚTOZNÁMÝCH SECOND CITY
Pracovala tam Gilda Radner. Dan Aykroyd.
Bylo to místo, kde se lidi scházeli.
Všichni úspěšně prošli konkurzem.
Andrea, Catherine, Joe, Eugene, Dave a John Candy.
Já ne.
Představa toho být vtipný na povel mi nevyhovovala. Bál jsem se jí.
Chtěl jsem být další Sinatra, tedy zpěvák a herec.
Ale najednou jsem měl pocit, že za ostatními zaostávám,
že jsem si hodil klacek pod nohy a točím se v kruhu,
že prostě nejdu kupředu.
Vždycky když jsem tehdy přišel v Torontu do metra, zrovna mi ujelo.
Ať už jsem běžel, nebo šel fakt pomalu, vždycky mi ujelo před nosem.
Napadlo mě, že až ho jednou chytnu, tak se to zlomí.
Ale zrovna teď mi ujíždí.
Nancy měla v L.A. nahrávací smlouvu, tak jsem jel za ní.
Přivítejte Nancy Dolman.
Prorazila a začala se objevovat v hlavním vysílacím čase v televizi.
Dřív než Marty.
Měla vše, co bylo potřeba.
Krásný hlas, absolutní sluch, perfektní dikci.
Vypadala jako filmová hvězda. A navíc byla neuvěřitelně milá.
Pak jsem měl takovou krizi.
Paul Shaffer a Bill Murray byli zrovna v L.A.
Bill Murray už byl tehdy velká hvězda a zrovna začal vystupovat v SNL.
…má sedmá zima!
Paul řekl: „S Billem jdeme na večeři, tak se k nám s Nancy přidejte.
Zajdeme k nám na Sunset Marquis.“
Tak jsme tam s Nancy šli.
A mě cestou přepadly pocity: „Tohle nedám. To prostě nejde.“
Už několik měsíců jsem byl bez práce.
Neměl jsem žádné vyhlídky. A nevěděl jsem, co dál.
Řekl jsem Nancy: „Nemůžu si před Billem hrát na spokojeného,
protože nevím, co dělám.
Potřebuju se posadit.“
Synku.
Proč tu sedíš úplně sám?
Proč se venku nebavíš s ostatními?
Nemám na to náladu, pane.
Cítím se sklesle.
Deset minut jsme tam mlčky seděli a pak Nancy řekla:
„Jak dlouho to bude trvat?“
A já na to: „Netuším.“
Tak jsme se vrátili k nám a ráno jsem se vzbudil s náladou pod psa.
Pak jsme šli na improvizační skupinu War Babies.
Byli vtipní, svěží a prýštila z nich inspirace.
Inspirovali mě už tím, že jsem je viděl.
Jako by se mi v hlavě rozsvítilo. „Jasně! Tohle bych měl dělat!“
Ráno jsem zavolal Andrewovi Alexandrovi a povídám: „Chci do Second City.“
A on na to: „Fajn.“
Marty byl od začátku hodně výrazný.
Většina lidí se v tom ze začátku snažila najít.
Když naskakujete do rozjetého vlaku a přebíráte po někom roli,
většina lidí se snaží napodobit svého předchůdce.
Ale on nám tam okamžitě začal představovat svoje výrazné postavičky a…
Byl úžasně sebevědomý a vtipný.
Přišlo mi, že když při příchodu na jeviště vypadáte úplně bizarně, lidi se zasmějou.
A to je polovina úspěchu.
Všechny ty postavy jsou založené na lidech, které znáte,
nebo na jejich kombinacích.
A to je dobře, protože byť jde o absurdní postavičky,
tak díky tomu nejsou ploché.
Z toho pomyšlení se mi srdce rozbušilo jako vzdálené bubínky z divoké džungle.
Klidně udělám Grimleyho, ale nevím, jestli chtějí…
Ale ano…
No teda.
Dejte pokoj! Jsem nadšený, že můžu být u Davida Lettermana.
Hráli jsme scénku, ve které se muž a žena ucházejí o práci.
Ta žena je nesmírně zkušená a vzdělaná.
A ten muž je největší trouba na světě.
Začnete, Barbaro?
- Jistě. - Popište mi, kde jste studovala.
Mám bakalářský titul z matematiky z Kolumbijské univerzity.
A pak magisterský titul ze správy podniku ze Stanfordu.
Aha. A co vy, Ede? Jaké jsou vaše pracovní zkušenosti?
Už několik let pracuju pro Union Oil Company.
Opravdu? A na jaké pozici, Ede?
Pracuju na benzínce na rohu Cahuengy a Melrose.
S postavou Eda už experimentoval, ale tohle byla první scénka s ním.
A v téhle scénce maximálně zazářil. V tom nejlepším slova smyslu.
Byl neskutečně vtipný.
A já mohla hrát: „To snad není pravda, že mě tenhle týpek porazí.“
Ed Grimley vždycky nosil jednu košili.
Jo, to byla moje košile ze střední.
Na střední jsem znal kluka, co se chtěl stát fotografem.
Chtěl… A neustále fotil na diapozitivy.
Ale často se stalo, že je vůbec nevyvolal.
Věděl totiž, jak budou vypadat, protože je vyfotil.
Jako můj švagr Ralph. Ten mluví takhle.
„Jak se máš? Dáš si něco k pití?“
A tyhle hlasy jsem zkombinoval.
A začal jsem mluvit takhle.
Nageloval jsem si vlasy a Peter Aykroyd říká:
„Ty vlasy máš pořád výš a výš.“
No a abych ho rozesmál, tak jsem si je dal do špičky.
Jednou jsem zkusil tohle. A publikum se smálo.
Co kdyby chtěli, abych jim zahrál na triangl?
Mohlo by se to stát. Měl bych cvičit.
Eda fascinuje život.
A to je skvělá vlastnost, která vás dokáže vtáhnout.
Dodneška si pamatuju ten Edův taneček, co dělal, když jsme se poznali.
Práce pro Second City pro mě bylo úplné zjevení,
protože jsem vůbec poprvé vytvářel postavičky.
Takže…
Kdybych se na něj dívala přímo, smála bych se, tak jsem koukala stranou.
A on se mi pak začal cpát do záběru.
Jsem do Katherine bláznivě zamilovaný? Ano. Celou dobu.
- To každý. - Ne.
Ale jo.
- Je sexy, když vás někdo rozesměje. - Rozhodně.
Až si řeknete: „Smějeme se, jsme napojení, pojďme spolu chodit.“
- Všichni jsme se tam milovali, ne? - To jo.
Na plakátu Godspell jsem mohl dělat…
- Ten a tahle. Ten a tahle… - Ne!
- Jo. - Se všemi jsi spal?
Ne. Ale každý tam chodil s každým.
Před dvěma týdny jsem v Second City skončil.
Po dvou letech spolupráce.
Je pravda, že se tam toho strašně moc naučíte.
A s tím, co se naučíte, pak musíte něco dělat.
Proto jsem musel o dům dál. A zatím…
jsem s tím nic moc nedělal.
Měl jsem nějaké menší role a seriál Taxi, ale moc toho nebylo.
Pamatujete si na mě? Jsem ten z televize.
Pak mi zavolali, jestli nechci do SCTV.
Přerušujeme vysílání kvůli mimořádným zprávám SCTV.
Dobrý večer, já jsem Guy Caballero, majitel a prezident SCTV.
- A tohle je má manažerka Edith Prickley. - Čus, jak je?
V CBC panuje shoda, že to bude pecka. To je přece jasné.
Kreativita z toho jen prýštila.
Nevím, co sledovanost, ale z hlediska kritiky
a z hlediska lidí ze showbyznysu to bylo vnímáno jako mimořádně kvalitní počin.
Jak parodovat kanadskou televizi?
A to způsobem, aby to bylo zajímavé i pro Američany, kteří ji neznají?
- Co bylo, když přišel Marty? - Musím? Tak nám to doteď šlo.
Marty tam přišel plný energie, která byla nakažlivá.
Časem jsme to začali nesnášet.
- Jo. - Stačilo.
Diváci jsou natěšení a pan Rodgers právě vstupuje do ringu.
Pozor, Frede.
Rodgers ji honí po ringu.
A ona vyděšeně utíká. Coq au vin.
Ale ne, nevypadá to s ní dobře.
Dámy a pánové, Queen Haters.
Rád bych potkal královnu.
Dal bych jí ránu pěstí.
Bylo to zajímavé, ale zároveň děsivé, protože jsem tam všechny znal.
Andrea Martin byla moje švagrová.
Ty seš ale blbec!
To mám na chlapovi ráda.
Její bratr Michael byl scenárista.
Všechny jsem je znal. A to, že byli tak úspěšní, mě děsilo.
Kritici vaši hru označili za nefalšovaný odpad.
Ale nyní, o necelé dva roky později,
jste se odvážně vrátila a budete režírovat vlastní film i v něm hrát.
A mě zajímá jediné slovíčko.
Motiv.
Ťal jste do živého, Brocku.
V SCTV jsme vytvářeli postavy.
A díky Second CIty jsme měli zažité vytvářet trojrozměrné postavy.
I když šlo o abstraktní postavu, vždy byla založená na nějaké pravdě.
Cos dělal?
Jen jsem si tak hrál. A snažil se prorazit.
Dnes se všichni usmívají.
Hollywoodská párty!
Všichni…
A najednou jste neřešili nic jiného než tyto lidi.
Démonický otec z Fleet Street.
Nepřibližuj se…
Rozsekám tě a pak tě sním.
- Jsou to mluvené filmy? - Jo.
- Film? Nebo fotky? - Ne.
- Slušné. - Díky.
McKenziovi! A spolu! Točím to.
Spolu jen za úplatu. Pardon…
SCTV byl obrovský hit.
Vyhráli jsme Emmy za scénář. To byla paráda.
Z našich kariér se brzy stala naše rodina.
Opravdu a doslova.
S Nancy jsme se vzali v Torontu 22. prosince.
A o pět dnů později si Andrea vzala Boba, Nancyina bratra.
Velkou devízou téhle skupiny bylo, že šlo o blízké přátele, někdy i příbuzné.
Všechny svátky jsme trávili společně.
Pořád jste byli v centru dění a nikoho nenapadlo:
„Prorazím? A co on? Dostanu tu roli?“
Na nic takového si nepamatuju.
Dostanu za tohle zaplaceno? To je podmínka.
Můžeš toho nechat?
Slušná parta. Od Godspell až po Second City.
Čau, Harolde.
Jsou prostě sami sebou.
Blbnou a povídají si. Jak už to s přáteli bývá.
S Nancy jsme v Torontu vyrůstaly nedaleko od sebe.
Poprvé jsem o ní slyšela od svého bratra a jeho kamarádíčků.
Byli z ní úplně paf, protože to byla krasavice.
Staly se z nás dobré kamarádky.
Ale když jsem začala chodit s Eugenem, byly jsme jedna rodina.
Ahoj, jak se máš?
- Natáčíš? - Jo.
Máme za sebou krásné ráno.
Některé vztahy časem sílí a sílí.
Byli jsme v šoku. Nedařilo se nám otěhotnět. To bylo…
Nenapadlo nás, že by se to mohlo stát.
Pak jsme zjistili, že Nancy má endometriózu.
Musela brát prášky. A po těch byla taková divná.
Jednou večer uklízela. Já jsem si udělal sendvič.
A ona: „Když po sobě uklízíš, musíš tu linku pořádně setřít.“
A já opáčil: „Přestaň brát ty prášky. Dítě si adoptujeme.“
A ona: „Šlo by to?“
Prášky jsme vyhodili a adoptovali jsme Katherine.
A pak Olivera a Henryho.
Moje miminko. Musím ho políbit. Moment.
Jako otec je tak opravdový
a autentický svému skutečnému já.
Po mé ženě moje druhá nejlepší kamarádka.
Je to pro něj stejně přirozené jako dýchání.
Tak hrozně rád je tátou.
Z SCTV bych sám nikdy neodešel. Ale pak nás zrušili.
A pak mi volají: „Chceme vás do Saturday Night Live.“
Začíná Saturday Night Live
s Julií Louis-Dreyfus,
Harrym Shearerem,
Martinem Shortem.
První dva skeče, na nichž jsem dělal, byly s Harrym Shearerem.
Nebude to jednoduché.
- Neumím plavat. - On neumí plavat.
Samozřejmě, že nám nikdo jen tak nedá zlatou medaili,
zvlášť když mužské synchronizované plavání na olympiádě není. Zatím.
Nevadí. Ten čas se nám bude hodit.
Nejsem totiž kdovíjak dobrý plavec.
Pak jsme natáčeli skeč „Životní styl a příbuzní slavných a bohatých“.
…v Central Parku, místě plném stromů, najdete stánek s hotdogy,
který provozuje vzdálený bratranec Katharine Hepburn, Nelson.
Nedávno jsme ho navštívili.
Nejsme vůbec v kontaktu. A nikdy jsme nebyli. Zkoušel jsem jí psát.
Taky jsem jí volal, i anonymně, a vždy to položila.
Jednou se tady stavila a já povídám: „Kate, copak ty mě neznáš?“
A ona se na mě podívala a řekla: „Víc hořčice, prosím.“
Po prvním vystoupení za mnou přišel můj manažer a říká:
„Tvoje akcie stoply o 3 000 %.“
Byl to úžasný rok. Ale zároveň neskutečně vyčerpávající.
V Saturday Night Live trávíte hodně času,
zvlášť když k vystupování ještě navíc píšete scénáře.
Já rád píšu tadyhle s Mikem, s Dickem Blasuccim, Paulem Flahertym
a zapnutým magnetofonem.
A u toho improvizuju.
Když jsem dělal na SNL, tak jsem seděl sám někde v kanclu.
- Tos nesnášel. - Jo.
Šel jsem za Dickem Ebersolem a říkám: „Chtěl bych skončit.“
A on na to: „Hele, tak zaprvé s náma máš smlouvu.
Ale musí jít o něco sakra náročného, když chce odejít super chlap jako ty.
Víš ty co?
Pokud se to do Vánoc nezlepší, tak tě nechám odejít.“
Jak se později vyjádřil, tak věděl,
že než přijdou Vánoce, uvidím světlo na konci tunelu.
A taky přijdu na to, jak to každý týden zvládat.
Působíte defenzivně.
To teda ne. To vy jste defenzivní.
Proč je defenzivní vždycky ten druhý?
Zkusil jste se nad tím někdy zamyslet?
Pokud jim dáte lidský rozměr a trojrozměrnost,
tak to můžete rozjet.
Pane Thurme, děkujeme za váš čas.
Jak jako?
Pane Thurme, jak jistě víte, vaši kritici, kterých je mnoho…
Není.
Jak tě taková postava napadne? Byla neuvěřitelně originální.
V SNL toho roku pracovala maskérka jménem Marion Siebert.
Nikoho defenzivnějšího jsi asi v životě nepotkal.
Seděl jsem na židli, ona mě líčila: „Koukejte na mě.
Vaše rysy k sobě neladí. Mám to těžké.“
A líčila dál.
A já řekl třeba: „Nevypadám bledě, Marion?“
A ona: „Jistě. Myslíte, že to nevím? Jsem maskérka. Jasně, že to vím.“
Harry Shearer řekl, ať ji zkusím. A já na to, že ona bude u toho.
A Harry na to: „To na tom právě bude vtipné.“
Pokaždé, když jsem ji napodoboval, bál jsem se, že mě přistihne.
Jasně, že to vím. Myslíte, že ne?
Je to moje firma. Takže to vím.
Není to mnou, ne? Je to jím, že jo?
Až do konce natáčení na to nepřišla. Ale pak se její sestra opila a říká:
„Copak ty nevíš, kdo je to ten Nathan Thurm?
Jsi snad úplně blbá?
To ty jsi Nathan Thurm!“
A ona na to: „Jasně, že to vím. Myslíš, že ne?“
- Co SNL? Vrátíš se tam? - Ne.
- Nevrátím. - Proč?
Je to náročný pořad a musíš se na něj 100% soustředit.
Takže velkou část roku se skoro vůbec nevidíš se svou rodinou.
Ahoj, mamko.
Čau, taťko.
Viděls ta stehna?
…můj domov. A zítřek mě nezajímá.
Miluju svůj domov. Toronto.
Vítejte na adrese 590 Indian Road.
Toto je manželka Martina Shorta.
Naprosto nepochopená
Nancy Dolman.
Jinak též známá jako…
Vévodkyně z Dolmanu.
Martin Short.
Ten uprostřed.
To je Martin ve svých devíti letech.
Tady je Martin ten druhý zleva.
Martine, nechceš vzít utěrku a pomoct mi?
Tady je Martin Short, trošku při těle, v létě roku 1963.
Ten dům byl plný lásky.
Jsem nejmladší z pěti dětí. V rodině vtipálků.
Rodiče i sourozenci byli vtipní. Nic jiného jsem neznal.
Občas jsme se nahrávali.
Dobré odpoledne, dámy a pánové, a dobrý večer.
Zpívali jsme a dělali si jeden z druhého legraci.
Noro, teď začni být vtipná.
Jmenuju se…
To máš tak vtipné jméno?
Proč se snažíš? Jméno není vtipné.
- Mám ti říct příjmení? - Třeba bude vtipné.
Jenny Cardinal.
Smějou se!
U nás doma panovala svoboda slova, takže jste mohli otci odmlouvat,
ale on vás vždy převálcoval svým irským intelektem.
Vezmi si ten mikrofon, tati. No tak ber.
Dělej. A zazpívej nám.
Tati, zazpívej něco, než mu přeskočí.
Nastane den,
kdy mládí pomine.
A všichni budou říkat: „Mám tě rád.“
Seznamte se s Olive Short,
koncertní sbormistryní Hamilton Philharmonic Orchestra
a ženou generálního obchodního ředitele C.P. Shorta z firmy Stelco.
Říkali jí první koncertní sbormistryně Severní Ameriky.
Mezi lety 1952 a 1962 pracovala pro Hamilton Philharmonic.
ROZHLASOVÉ VYSÍLÁNÍ OLIVE SHORT
Moje matka byla hotový anděl.
Můj táta byl dost drsný.
A myslím, že v každé rodině,
kde máte jednoho milého andílka,
ať už matku, nebo otce, tak ten to všechno vyváží.
- Měl jsi tři bratry a sestru, že? - Ano, tři bratry a setru.
A svého bratra Davida jsi měl hodně rád, že?
- Jo, David byl můj hrdina. - Tvůj hrdina? Proč?
Protože to byl můj nejstarší bratr a protože byl úžasný.
Umřel, když mi bylo 12. To bývá důvod vzniku legendy.
Ale v tomto případě šlo o legendu zaslouženou.
David byl fešák.
Byl vtipný.
A taky hrozně milý. Úplně neskutečně. Lidi ho zbožňovali.
Hrál na trumpetu. Byl skvělý.
Byl o 14 let starší. Občas se vracel domů ve čtyři ráno.
A já jsem pak už o půl sedmé šel k němu do pokoje.
Spousta 19letých kluků by řekla: „Vypadni, tady se spí.“
David mě místo toho pustil k sobě do postele a pak si hrál na obra
a já jsem se mu musel pokoušet ukrást polštář,
zatímco tenhle obr spal, takže mohl spát dál.
Ale když už jsem ten polštář měl, obtočil kolem mě ruku
a tím mě ten obr chytil.
Takový on byl.
Jednou jsem byl na táboře Wanakita
a vzpomínám si, že jsem se probudil v depresi.
A jeden z vedoucích mi pak řekl: „Tvůj bratr měl nehodu.
Zabilo ho to.“ Takhle mi to řekl.
A já na to: „A je v pořádku?“
„Ne, zabilo ho to.“
Najednou všechno ztratilo smysl.
A pak se mi zdál sen.
Vidím ho živě před sebou. Ten sen byl v Technicolor.
Seděl jsem v něm v lese u potoka a najednou za mnou přišel David.
Vypadal skvěle. Měl na sobě košili značky Ban-Lon.
A řekl mi:
„Jsem v pořádku. Všechno je v pohodě.
Za chvilku se uvidíme.“
A já se pak probudil.
A ten mrak nade mnou byl pryč.
Na pohřbu začala máma kašlat.
V roce 1957 prodělala rakovinu prsu, což jsem tehdy nevěděl.
A na konci toho roku už na tom byla hodně špatně.
Nora vypráví, že zrovna pracovala v Kalifornii jako sestra.
Věděla, že máma na tom není dobře, tak se o ni přiletěla postarat.
A byla u toho, když doktor mámě řekl:
„Olive, máte tři měsíce života.“
A když odešel, tak na to reagovala slovy:
„To nejde. Mám ještě jedno dítě.“
Tak řekla Noře: „Podej mi hrozny.“
A z toho se v naší rodině stal symbol odvahy. „Podej mi hrozny.“
Pak se vrátila domů
a najednou jí ta nemoc zcela nepochopitelně ustoupila.
Dva roky byla úplně zdravá.
Ale když jsem byl v posledním ročníku na střední, tak umřela.
Po mámině smrti na tom byl táta brzy taky špatně.
Měl několik mrtvic, které ho oslabily.
Z nejsilnějšího muže široko daleko
byl pořád tišší a tišší.
Vydali jsme se spolu na pětitýdenní plavbu kolem světa.
Ale když jsme byli v Irsku, nechtěl za svými sourozenci.
Nebyl na tom totiž dobře.
Měl arteriosklerózu.
Pil gin, ale hlavně kouřil dvě krabičky denně.
V mládí tě potkala tragédie.
- Ano. - Zemřel ti bratr.
Můj bratr David umřel v mých 12. Máma v mých 18. Táta v mých 20.
Navíc jsi byl v rodině nejmladší.
Jo. Když člověk přijde v jakémkoliv věku o tolik členů rodiny, tak má na vybranou.
- Co teď? Jde o životní lekci. - Jasně.
Mám se z toho zhroutit? Budu už navždy zničený?
Nebo se naučím, že život je krátký?
Dám si sklenku vína a budu se smát a užívat si?
Budu si vážit ostatních? A nikdy na ně nezapomenu? O tom to je.
Pokud na ně nezapomenete, budou s vámi napořád.
A než se nadějete, zase se shledáte.
V naší rodině se pořád máme moc rádi.
Strejda Mike je mému tátovi asi nejvíc podobný.
Hodně spolu pracovali.
Strejda Brian a Teta Nora jsou zase víc po své matce, takoví milí.
U nás se hodně vtipkuje. A dost se smějeme.
Kdo je v rodině ten nejhorší?
Ty. Na tom se všichni shodneme.
- Bez zaváhání? - Přesně tak.
- Nora by taky řekla: „Michael.“ - Ale Noře se nedá věřit.
- Brian taky. - Ani tomu se nedá věřit.
Dobře, nikomu se nedá věřit.
Odpověď je, že nejvíc po tátovi jsi ty.
A všichni s tím souhlasí.
Když se všichni čtyři sejdeme, skvěle se bavíme, pijeme kolu s rumem,
smějeme se, urážíme se a pořád je vše při starém.
Jsme si blízcí.
Říkali jsme tomu: „Udržovat si radost ze života.“ Takže tak.
Někdy je to těžké.
Ale člověk, co se toho motta drží, si zaslouží obdiv.
Proto podle mě mají lidé Martyho tak rádi.
Udržuje si totiž radost ze života.
- Máš to… - Ano, čtyři Shortové.
Skupinové objetí.
Po všech těch letech jsme pořád tady.
- Co to dělá? - Nevím.
Skupinové objetí!
Pocházíme ze stejného lůna.
Skupinové objetí!
Bylo nás pět, teď už jsme jen čtyři.
- Skupinové objetí! - Žal…
Měli jsme osm špatných let.
- To nebyly dobré roky. - Ne.
Měli jsme uložené číslo na pohřebáky.
- Ale i tak jsme se nasmáli. - Jo.
A o tom to celé je.
Snažím se prorazit tu konverzační zeď, Larry.
- Steve možná přijde na večeři. - Fajn.
Fajn, udělám kafe.
Jedenáct, dvanáct,
třináct.
Během nalévání zkusím imitovat Richarda Burtona. Můžu?
Vyprávějme truchlivé příběhy o smrti králů,
svržených králů, králů padlých v bitvách,
králů, co manželky je otrávily jedem, co král, to vražda.
Můžeme, Lawrenci.
Co chceš do kafe? Hořčici?
Když jsi tu byl před pár lety, zrovna jsi končil v SCTV
a začínal v Saturday Night Live, ale posledních několik návštěv
už hraješ hlavní role ve velkých filmech.
- To je fajn, ne? - Jo, je.
I když mám pocit, že je možné, že to vše najednou skončí.
TŘI AMIGOS 1986
První film, co jsem natočil, byli Tři amigos.
Všichni tři jsme dostali stejný prostor, ale ti druzí dva byli slavní.
- Lucky Day. - Ned Nederlander.
Dusty Bottom. A společně jsme…
- Tři amigos. - Tři amigos.
O Martym jsem věděl. Mně přišel známý.
Mluvil o sobě jako o „laciném amigovi“.
Měli bychom se představit divákům.
Martin Short.
Smích nás rychle sblížil.
To byla fakt skvělá scéna.
Fakt úžasná. A řeknu ti proč.
Protože jsi v ní byl přirozeně, nevyčníval jsi a nesnažil ses být vtipný.
Když spolu děláme, tak je to důležité.
Protože když se snažíš být vtipný, diváci tě budou nesnášet.
Protože když jsem tam já, mám kolem sebe vlastní auru.
A do mé komediální aury zasahovat nechceš.
Ale ve scénách s Chevym bych to být tebou rozjel.
Pořádně…
Pořádně se předvést. Takže když budeš ve scéně se mnou?
- Nenápadný, na pozadí. - A s Chevym?
- Pořádně to rozjet. - Paráda. Super.
- Díky, Steve. - Za málo.
- Díky moc. - Není zač.
Hodně jsme hráli Scrabble. Pamatuju si, že jsem Chevymu poslal vzkaz:
„Nechám tě ojet svou ženu Nancy, když mi dáš E nebo Q.“
Takovéhle věci Chevyho vždycky rozesmály.
A řekl: „Do práce budeme jezdit spolu. Svezu tě.“
Takže jsme se všichni rychle sblížili.
V životě občas jedete bez zaškobrtnutí.
A občas dostanete jen tak stopku.
- Co něco fakt hrozného? - Tři amigos nedoporučuju.
Tři amigos skončili druzí za filmem Zlaté dítě s Eddiem Murphym.
Ale stala se z nich kultovní záležitost. Zvlášť u čtyřicátníků.
Je zajímavé, jak vnímá neúspěchy.
Lorne, Steve a Marty, když před nimi zmíníte Tři amigos,
tak až nedávno přijali, že se ten film lidem líbí.
Když jsem to před Martym řekl prvně, reagoval slovy:
„No jo, ale Zlaté dítě vydělalo víc.“
Pamatuju si, jak mu Tři amigos chválil Justin Timberlake.
Časem mu to začalo docházet.
„Hele, my si nepamatujeme, že Zlaté dítě bylo úspěšnější.
Podle nás je to skvělý film. Tak se s tím smiř.“
Tehdy ale nikdo neříkal, že Marty Short je filmová hvězda.
Pak jsme natočili Vnitřní vesmír. Skvělý film.
VNITŘNÍ VESMÍR
Zkušební projekce byly super.
- O tom experimentu nic nevíš? - Jakém experimentu?
Zmenšili mě.
Měli mě vpíchnout do pokusného králíka,
ale namísto toho jsem skončil v tobě.
Ale do kina pak na to nikdo nepřišel.
Pak bylo Čestné slovo.
Pokud bude příštích pět chlapů, s kterými půjdeš na rande, horších než já,
ozveš se mi?
Ne, spíš ne.
Nevím, jestli jste koukali, kolik to vydělalo.
Tři měsíce s partou lidí točíte film a pak už je v životě neuvidíte.
My dva jsme se jako výkonní producenti rozhodli,
že spolu budeme i nadále v kontaktu.
To bylo před 40 lety.
Lidé celý život jen něčeho litují. Ale u tebe ten pocit nemám.
Ne, já se řídím tím, co zpívá Sinatra.
Pár věcí lituju. Ale nic, co by stálo za řeč.
Touhle filozofií se řídím.
„Krmím slepice.
A sbírám vajíčka.“
Velká loď.
- Velká loď? - Jo.
Slyšíš?
- Slyším. - Jo.
Vzpomínám si, že v roce 1987 jsme si s Nancy koupili dům.
Díky dvěma filmům, co jsem měl natáčet.
Jakmile jsem podepsal hypotéku, z jednoho sešlo.
Říkal jsem si: „Tohle si nezasloužím. Je mi 37.
Nezasloužím si mít z obýváku výhled na oceán.“
Tak povídám Nancy: „Co když si ho nebudeme moct nechat?
Co když to neutáhneme?“
A ona na to: „Tak se přestěhujeme.“
Jakože: „O nás tady jde. O naši rodinu.“
Jak můžete vidět na jeho kariéře, občas se něco nepodaří.
Pardon, ale tak to je.
Ale on se tím nenechá odradit a hned zkouší něco nového.
V roce 1992 jsem hrál ve svém prvním muzikálu na Broadwayi s Bernadette Peters.
- Paula. - To jméno dobře zní.
- Z Pauly já šílím. - Líbí se mi, když mi zpíváš.
Jsem spokojený, když se mi povede natočit skvělý záběr do filmu.
Ale zpívat a tančit před publikem na premiéře velkého muzikálu
a poslouchat potlesk, to je zážitek jak z filmu.
Jsem ti trnem v oku velikosti mrakodrapu.
Jak se člověk dostane na Broadway?
- Natáčel jsem film v San Juanu. - A k tomu se člověk dostane jak?
Zpívám, ale zároveň dělám komedii.
A takového zpěváka lidé neberou vážně.
Čekají totiž, že na vás spadne pytel s pískem.
- Doteď jsem nevěděl, že umí zpívat. - Já taky ne.
- Nevěděl jsem, že umí zpívat. - Já jo. A dnes to zjistí i celý svět.
- Určitě vám to změní život. - Rozhodně to byl můj sen.
Každý herec si musí zažít vystoupení na newyorském jevišti.
- Jinak nebude naplněný. - Jasně.
TONY – NEJLEPŠÍ HEREC V MUZIKÁLU
Musím poděkovat strašné spoustě lidí.
Tedy měl bych, ale…
Ale pravda je taková, že jsem to zvládl sám bez pomoci.
Do kin jde jeho nový film. Hraje v něm i Steve Martin a jmenuje se Hlava rodiny.
Martin…
Lidi říkají, že si celý ten film kradeš jen sám pro sebe.
To bych neřekl, ale je to hodně vtipný film.
Jak bys popsal film Hlava rodiny?
- Podle mě je dojemný. - Jasně.
Je to komedie. Jsou tam dojemné momenty.
Najdeš tam intelektuální humor i hloupější vtípky.
Dobrý den.
Pardon za zdržení. Franck. Moc mě těší.
Jde o další příklad toho, kdy hrál šílenou postavu. A úspěšně.
Franck měl být pro Steva Martina symbolem jeho odcizení od celého toho procesu.
Máme problém. Hanck nechce dělat s tím kurem.
Cože to?
Kimberly Williams a Diane mu rozuměly.
Já ne.
Ale jak moc?
Klapka.
Seznam hostů ještě nemáte,
ale chcete svatbu uspořádat 6. ledna u sebe doma?
Šéfům ze studia se ta postava nelíbila.
Seznam hostů ještě nemáte, ale chcete svatbu uspořádat…
Takže jsme ubírali na excentricitě.
Seznam hostů ještě nemáte,
ale chcete svatbu uspořádat 6. ledna u sebe doma?
Až Steve nakonec řekl: „Tohle není vtipné. Vždyť já mu rozumím.“
Při vší úctě vítejte v devadesátkách.
Není ti vůbec rozumět. Říkáš tam vůbec něco, co dává smysl?
Říkám Charlesovi, že je to tu super. Ta kravata ti moc sluší.
- Barva nic moc, ale košile je fajn. - Jasně.
Steve hraje titulní hlavu rodiny.
Máš radši Steva, nebo mě?
Řeknu ti to takhle.
Možná to bude znít povrchně, ale tak to není.
To bys mě špatně pochopil.
Steve pro mě dokáže udělat víc než ty.
Můžeš se aspoň chvilku chovat jako normální kluk?
Podívej se na mě normálně.
Vydržíš jen pár vteřin. Dívej se na mě jako normální kluk!
Nezahrávej si se mnou. Jinak tě posadím na letadlo.
Rozumíš?
Rozumím tomu, že tě mám rád.
Ve 40 jsem hrál desetiletého Clifforda.
Marty Short je skvělý herec.
Protože hraje komediální postavy, tak si to lidé neuvědomují.
Ale komediální postavy nejsou jednodušší, nýbrž náročnější.
Martine, jsi komik, který hraje, nebo herec, který má rád komedii?
Asi jsem herec, který hraje v komediích.
Nebo v čemkoliv, co zrovna nabízíte.
Na úspěšnýho cvokaře jste dost netrpělivej.
ÚSPĚŠNÝ MUMFORD 1999
Vysvětlím to po svém.
Super, díky.
Co tě na filmech tak přitahuje?
Peníze to nejsou…
Ale jo. Peníze.
Můžu tu kameru, prosím?
KAPITÁN RON 1992
Jasně, šéfe.
Víc než 90 % projektů, na kterých jsem dělal, byly komerční propadáky.
SAMÉ ŠTĚSTÍ 1991
Ale měl jsem dost úspěšných filmů na to, abych mohl pokračovat.
MARS ÚTOČÍ! 1996
Mohou nám číst myšlenky?
Neznám vás ani vaši práci.
VELKOFILM 1989
Ale přijdete mi jako talentovaný mladík. A v tomhle já se nikdy nepletu.
Neměl jsem žádný velký plán.
TŘI UPRCHLÍCI 1989
Nebyl jsem úplně komerčně zdatný.
- Kreténe. - Ano?
Spousta toho nevyšla, ale nikdy jsem si neřekl:
„Nestojím za to. Dobře mi tak.“
Jsi predátor.
Lidé budou chtít, ať to přiznáš.
No a…
Co jsi ty, Mitchi?
Přijde mi šílené, když někdo řekne: „Tohle natáčení bylo příšerné.
Vůbec jsem si to neužil. Ale snad bude ten film úspěšný.“
Je totiž velice nepravděpodobné, že bude mít film v kinech úspěch.
A ten zážitek z natáčení je to hlavní, co máte.
Bylo to kreativní? Užil sis to? Užil sis čas s ostatními?
Byla tam dobrá parta?
- Co je to? - Aha!
Entertainment tonight!
Předstíráme snídani. Už jsem totiž jedl.
No teda, já mám ale hlad.
Jako vlk.
Fíha.
Mňamka.
21. ČERVNA 1993
Jsme ve Snug Harbour a já si dávám svou letošní první vodku s tonikem.
Je totiž první letní den.
Povídám…
Povídám první letní den, Henry.
- Jsi tu rád, taťko? - Jo.
Naše úžasná chata, kterou máme v Kanadě.
Koukej, mami!
Nancy ji tehdy koupila, aniž bych já ji kdy viděl.
A tady jsou děti.
Byla jsem u toho, když Nancy řekla Martymu, že tu chatu koupila.
Ptám se: „Nancy, viděl ji vůbec?“ A ona: „Ne, neviděl.“
A mě napadlo: „Zvládla bych to taky? Možná bych to měla zkusit!“
Udělala jsem, co mi Nancy řekla. Taková už ona byla.
„Larry, můžeš je vzít a přinést sem?“
„Ano, Nancy.“ Tu jste museli na slovo poslouchat.
Byla to taková milující autorita.
Řekni něco vtipného.
S klukama…
Je to místo, kde máte vždycky pocit,
že jste tam byli včera, i když už je to rok.
Mně vždycky přišlo, že pokud existuje nebe,
tak jde o vaše nejoblíbenější místo na světě.
Pro mě to je tohle místo.
Meg Kasdan.
- Pusť se, Ollie. - Ahoj, Marty.
- Ahoj, broučku. Vítej ve Snug Harbour. - Díky. Je to tu super.
A tady je samozřejmě
Larry Kasdan.
- Čau, Marty. - Čau, Larry.
Máte to tu super. Gratulace k tomu, že jste to koupili.
Díky. Bez filmu Čestné slovo by to nevyšlo.
Za to se cítím částečně zodpovědný.
Jakmile tam dorazíte, jste v Martyho světě.
- Hele, Andreo, děcka, co to hrajete? - Monopoly.
Burgery jsou na grilu. V kuchyni se chystají kanadské pochutiny.
Připravuje nám je Katherine O’Hara.
Ty jo.
Vítej.
Díky, že si můžeme užívat…
- Naše panství. - …krásy Snug Harbour.
Je tu krásně. Ví tvůj agent, že jsi tu?
Můj agent se o mě nezajímá. Prakticky nikdy.
- Už jste ochutnali koláč? - Jasně.
- Jakože… - Já na tom tak špatně nejsem.
Pak vám podá drink, co objevil na Jamajce.
Ting. Připravím ti něco k pití.
Au.
Jo vlastně, ty jsi alkoholik.
Tak.
Přidáme led. Mimochodem, myjou se akorát trapky.
Takže ruce si zásadně nemyju.
Pak otevřeme Ting.
Prosím.
Moje holčička. Moje…
- No tak, Tome. - Jo.
- 60. - 73!
69! Ne, tak 65.
Ach, Marty. Já a ta moje nadváha.
- Zkus netrefit… - Prosím? Haló?
Snug 96. Co se stalo, miláčku?
Třísla. Asi jsem to včera přehnala.
- A jéje. - Už je to tu.
Má nejvíc kontaktů ze všech lidí v Hollywoodu.
Zná se s každým. Od úplného vrcholu až po spodek vrcholu.
Jsme šťastní jak nikdy.
Náš nejstarší syn, Tom.
Tome, najdeš si vůbec někdy práci?
Ne, taťko. Zrovna se učím kanadsky.
Stejně ho máme rádi.
Když jsem Martyho potkal poprvé, tak zrovna imitoval Tonyho Benneta
a zpíval „I Left My Heart in San Francisco.“
A mně v té chvíli došlo,
že s tímhle chlapem budu trávit každou možnou příležitost.
Tommy! Já ty tvoje blbinky miluju.
Měli jsme stejně staré děti,
takže jsme pořádali velké rodinné grilovačky a večeře.
A trávili jsme spolu čas.
Kdo by nechtěl trávit čas s Martym?
- Dáte si někdo červené? - Ráda.
- Byli jsme v podobné životní etapě. - Je to tak.
- Nancy Short. - Všechno nejlepší ke Dni matek, Kate.
Tuhle mámu já fakt obdivuju. A pak je tu Oliver.
Pan Henry Short.
S Tomem se známe už dlouho. Díky Ritě a Kate.
Důležité bylo, že jsme měli děti v podobném věku.
Takže často jsme si řekli:
„Ať jsou prcci spolu a my si aspoň budeme moct povídat.“
Všichni dohromady jsme měli nějakých 17 nebo 15. Prostě spoustu dětí.
Podej mi to.
Důkazem o tom, jak má Marty velké srdce, je to, jak moc ho zbožňují moje děti.
Už od útlého věku chtěly s Martym trávit čas.
Chtěly vedle něj sedět u večeře,
mluvit s ním a předvádět se.
- Počkat. Lucy, Ethel? - To je moje!
Lucy! Ethel!
Takhle to dělal Ricky.
Koho že musí mít rádi?
Copak nevidíte, že mám narozeniny?
A přeju si: „Mějte rádi jen mě.“
Ne vaše pitomé rodiče.
Tom a Rita.
Nuda!
A Steven a Kate? To už je taky ohraná písnička.
Přátelství je pro něj po rodině druhé nejdůležitější.
Jde o dynamiku, ke které nedojde jen tak.
Já se tam kamarádím s muži a Steven se ženami.
Díky tomu to bylo…
Nenatočil jsi o tom film, Larry?
Marty! Pojď si zatancovat.
A teď…
Obvykle nedokážu držet krok s Tomovými,
Martyho a Walterovými vtipnými poznámkami.
Takže se schovávám za svou kameru.
Krvavé stopy z posledního ponoru.
Koukejte na ty důkazy.
Martyho a Toma napadlo:
„Zkusme natočit tu scénu z Butche Cassidyho a Sundance Kida.“
Je to smutné, protože nás zabijou.
Buď připravený střílet padouchy.
Je jen jedna cesta ven. Měli bychom skočit.
- Já vím, zastřelí nás. - Tak pojďme.
- Skočím první. - Ne.
- Tak skoč ty. - Říkám ne.
- Co to s tebou je? - Neumím plavat!
Blázníš? Nejspíš tě zabije už jen ten pád.
Máma vždycky říkala, že skákání z útesu je jako bonboniéra.
- Nikdy nevíš, na co natrefíš. - Jasně.
- Pojď, Forreste. - Neumím plavat.
To je fakt sranda.
Proboha, stejně nás zabije ten pád.
Do hajzlu!
- Do hajzlu! - Do hajzlu!
A teď se podíváme, co pro nás má Jiminy Glick.
Dnes budeme zpovídat nefalšovanou filmovou ikonu.
Je tu Steven Spielberg. Dobrý den.
- Těší mě. - Nevyhrál jste náhodou Oscara?
- Ano. - Jak to?
Natočil jste spoustu filmů. Kdy natočíte nějakou pořádnou pecku?
No teda. Jak to myslíte, pořádnou pecku?
Něco, co lidi zaujme. To by bylo fajn. Podle mě jste skvělý.
Jiminy Glick. Sám o sobě má velmi vysoké mínění.
Moderátor lepší než všichni ostatní.
Pokládá otázky, na které nechce nikdo odpovídat.
- Dáte si donut? - Moc rád.
COVID debilní. Tumáte.
Základní premisa je špatný moderátor, který o tom druhém nic neví.
Pletete si mě s Michaelem Keatonem, mým známým a rovněž skvělým hercem.
Jste dost odlišní. Keaton hraje realistické role.
Vy spíše hrajete tak, že si lidi říkají: „Co to je?“
Což je super. Moment, prosím, někdo mi…
Haló?
Čau, Dixie.
Říká sice nehezké věci, které se daného člověka osobně dotýkají,
ale lidé, které zpovídá, se stejně smějí.
To, že máte strašně tupý pohled, neznamená, že vám to v hlavě nešrotuje.
Doufal jsem ve slavného hosta, ale máme tu vás, Bille Hadere.
- Není to úplně hvězdné jméno, co? - Ne.
- Leo DiCaprio, to má zvuk. - To je pravda.
Ale Bill Hader zní jako nějaký okenář.
Je na tom vidět, co si Marty myslí o kariéře v showbyznysu.
- Kdy to jde do kin? - 11. července.
To budu pryč.
Recenze nemáte úplně pozitivní.
Jaké to ve vás vyvolává pocity, jak to zvládáte, Steve Martine?
Spousta lidí má někdy špatné recenze. Charlie Chaplin na to nebyl jinak.
Nebo Buster Keaton.
Ne tak docela. Ne tak špatné jako vy.
Blbci u moci mě vždycky fascinovali.
Když přepínáte kanály, natrefíte občas na někoho takového.
Někoho, jejichž asistent se klepe, protože tuňákový sendvič dorazil pozdě.
A poslouchá: „Co je to za tuňáka?“
Super. Ozvu se.
- Zdravím, Lean. Jak je? - Jak se máte, pane Glicku?
Žluté zvýrazňovače nemám rád. Nebaví mě.
Chtěl jsem postavu, co by objížděla rauty.
Natočil jsem Samé štěstí, kde jsem opuchl po bodnutí včelou.
Nancy mi tehdy na place říkala: „Já tě v tom nepoznávám.“
A to bylo super. Zrovna se blížilo předávání cen Emmy.
Hlásí se Jiminy Glick přímo z Lalawoodu.
Jsem nadšený z toho, že jsem na předávání cen.
Chtěl jsem tam přijít tak, aby mě ostatní nepoznali.
Mluvím s Johnem Legworth… Lig… Lock…
- Jen Johnem. - Lockwoo…
- Vy jste dělal v cirkusu? - Ano, v panoptiku.
Chodilo se tam na chůdách. Jen vy ne, co?
Ne, protože jsem vysoký vychrtlík a…
Moc dobrý. Co na tom máte?
Ráda vás vidím. Koukám, že jste hodně zhubnul.
Dělali mi liposukci ze všech možných otvorů.
Myslím, že Jiminiho Glicka by mohl hrát do nekonečna. Ne?
- Vy… - Ano.
Vy jste výjimečná duše. Děkuji mockrát.
Uf, tenhle smích jsem ještě neslyšel.
Občas mluví pištivě, občas dunivě.
A nikdy nemá problém najít správná slova,
když dojde na tu dunivost.
Jo? Třeba „kinko byloba“.
Jémine, to asi nebude pravda.
Je to dadaistická zábava.
Říká tím, že tohle všechno je fraška.
A naše kariéra není vzdálená takovémuhle šaškovi.
- Konec rozhovoru. - Panebože!
Zavolejte náhradníka!
Je to takový pankáč.
Co máte proti náckům?
Co proti nim mám já?
- Jo, pořád se… - Co proti nim mám já?
Pořád se do nich navážíte.
Mel Brooks se zase naváží do nácků.
- Nechcete být v novinách, co? - Nechci, ale když to pak vidím…
Když…
Ale u Jiminyho najdete i velmi jemné nuance.
Jemnou a empatickou stránku jeho osobnosti.
Je to mnohovrstevnaté.
U Jiminyho najdete všechny vrstvy komedie.
Musíte si hlídat, aby to pro vás bylo zajímavé.
Musíte si říkat: „Tohle mě bude bavit.
Na tohle se těším. Tohle mě motivuje pracovat.
Tohle chci ukázat přátelům.“ Tak to chcete mít.
Fakt moc mě to bavilo.
Tohle je ten nejšílenější rozhovor, který jsem v životě zažil.
Jsou Vánoce roku 2003.
Čtrnáctiletý Henry Short letos sám ozdobil stromek.
Vypadá to dobře.
- Jo? - Jo.
Na našem vánočním večírku hosté vystupují.
Ještě někdo?
Marty to celé zahajuje a pak ještě komentuje váš výkon.
Jako byste se už tak necítili blbě.
Vzpomínáte na Sám doma?
A určitě natočila i další.
Dámy a pánové, pan Danny Aykroyd.
Jsem Glenn Frey, takovej pták.
Sally Field, dámy a pánové.
To je ono.
Tak. Sally Field, dámy a pánové.
A pak je tu pořádný cvok. Zazpívá nám Steve Martin.
Byla to celkem fuška.
Třeba jsem se půl roku učil hrát „Auld Lang Syne“ na banjo.
Musela jsem si vybrat nějakou písničku.
Nestačilo přijít a dát si makaróny se sýrem jako normální lidi.
Potřebovala jsem učitele zpěvu.
Jejich vánoční večírek byl tak populární, že jsme se k nim nevešli.
Tak povídám: „Nancy, jak ten seznam seškrtáš?“
A ona na to: „Hele, kdo nezná jména mých dětí, ten nedorazí.“
Blíží se bouřka.
Za chvilku je tu.
Slyšelas?
Mám zajet pro děti?
Jo, mně se teď řídit nechce.
Dobře.
Radši tam zavolej.
- Nebo tam můžeme povečeřet. - Tak jo.
- Fajn. Zavoláš tam? - Panejo!
Pro Kristovy rány.
- No… - Takhle normálně nevypadám.
- Nancy. - Jdi tam zavolat!
Vzpomínám si, že jeden cvokař popisoval, že některé páry si rozumí přirozeně.
A další si rozumí pomocí věcí.
Takže ty vztahy fungují jinak.
A oni to měli takhle.
Všechno, co řekl, jí přišlo k popukání.
Šlo o upřímný smích.
Nesmála se jako jeho žena. Smála se jako normální člověk.
„Řekni, jak se to stalo.“
Byla jeho největší fanynkou.
Není nic dojemnějšího než ta videa, co má.
Kamera zabírá ji, jak ho sleduje
a nekontrolovatelně se směje.
Ne aby mu polechtala ego, ale protože jí prostě přišel nejlepší na světě.
Máma dělá tátův taneček.
Neumím to jako ty. Jak je ten druhý?
V roce 2007 si myslela, že má kýlu.
Doktor jí řekl, že to asi bude kýla, ale že pro jistotu udělá sken.
Načež se ukázalo, že jde o ovariální cystu.
A někdo to samozřejmě zavolal do bulváru. Takže pak o tom všem psali.
Pak mi volal můj manažer Bernie Brillstein a povídá: „Hele, dvě věci.
Bohužel je to na třetí stránce. Ale aspoň vybrali hezkou fotku.“
Na dalším vyšetření se ukázalo, že je to rakovina.
V té době pracoval.
Rodina, Nancy a všichni ostatní mu říkali:
„Nemůžeš přestat pracovat jen proto,
že tahle choroba bude páchat škody.“
Pak jsem točil Patty Hewes: Nebezpečnou advokátku.
Mí klienti se ničím neprovinili.
Nikdo nevěděl, co se děje. A Glenn mě vítala: „Marty je tu!“
A já na to: „Jo, dejte mi chviličku.“
Přijeli k nám na chatu na večeři. Nancy řekla: „Pojď, chci s tebou mluvit.“
Tak jsem s ní šla do své ložnice, protože mě o to požádala.
Tam mi řekla, že má rakovinu, a popsala mi, co se u nich děje.
„Ale bude to dobrý.“ Řekla mi, jak na tom jsou.
„Jen abys věděla, co a jak.“ „Dobře.“ A pak jsme šly zpátky na večeři.
Člověk doufá, že to dobře dopadne.
Úplně na začátku jsme to nevěděli,
ale postupem času jsme zjistili, že to dobře nedopadne.
Nancy se musí nechat… Protože byla taková, jaká byla,
nebojácná, odhodlaná, však ji znáš…
Bojovnice.
Zvládla úplně cokoliv.
Přistupovala k tomu ve smyslu: „Rakovina, no a co. Prostě budu žít.“
Hrála tenis, i když měla bolesti.
Byla jsem ve Snug Harbour…
To léto, kdy zemřela, v září…
- Ahoj, miláčku. - Ahoj.
- Bavíme se. - Super.
Snažili jsme se řídit její náladou. Udala tón a ten jsme následovali.
Obecně byla velmi pozitivní.
Když onemocněla, říkala si: „Nějak se s tím poperu.“
A když měla po chemoterapii, říkala ostatním: „Jsem vyléčená.“
Jednou si o sobě něco přečetla na internetu a pak řekla: „Nikdy víc.“
Nechtěla vědět detaily. Chtěla prostě vydržet, co to jen jde.
A on byl dokonalý partner, protože jí to umožnil.
Bylo neskutečné to sledovat.
Zpívej, Nancy.
Nezapomenutelná.
Každičkým coulem.
A už napořád…
taková zůstaneš.
Steve Martin napsal píseň věnovanou Nancy Short, která před rokem zemřela.
Je věnovaná manželce mého kamaráda Martyho…
- Nic se neděje. - Pardon.
Zahraju vám ji.
V každé rodině platí, že se ztrátou se člověk musí nějak vypořádat.
Čeká nás to všechny. Musíme ten hlas oslavovat a nikdy na něj nezapomenout.
Martyho bez Nancy jsem si nedokázal představit.
- Jo. - Jak to bez ní zvládne?
Jak bude bez ní vtipný?
DŮM SRANDY
Nejdřív se vrhl do života svých dětí a své rodiny.
A pak se vrhl do své práce.
Při pohledu na Martyho mě napadlo: „Bože, už ho to zase potkalo.
To snad ne.“
O Nancy už se teď normálně bavíme. Tomu tématu se nevyhýbáme.
Občas když spolu telefonujeme a já s ním v něčem nesouhlasím,
tak řeknu: „Dej mi k telefonu Nancy.
Protože ta by na to měla jiný názor.“
Vzal to s humorem, hledal důvody ke smíchu.
Smích je totiž nesmírně důležitý.
Snažil jsem se mu pomoct. Ujistit se, že je v pořádku.
Čau.
Dokud se zase nepostaví na nohy.
Hodně tehdy pracoval.
Svátky.
Co to blbneš?
Říkal, že když je na cestách,
tak je to normální, to býval bez Nancy i dřív.
Takže když pracoval, tak pro něj ta ztráta nebyla tak hmatatelná,
než když byl sám doma.
Nevím, co by dělal, kdyby nepracoval.
Asi mu přišlo, že kdyby to nezvládl, tak by tím Nancy znevážil.
Měl jsem s ním schůzku.
A tehdy jsem nevěděl, že mu před pár lety zemřela žena.
Přišel doslova o svou polovičku.
Takhle mi tuhle ztrátu popisoval Lorne Michaels.
Já jsem se snažil natočit sitcom před živým publikem, ale jinak.
Měl hraničit s trapností, ale nebýt trapný.
Aranžérka chtěla něco ve stylu feng-šuej, ale já radši Wang Chung.
Žije! Je naživu!
Občas jsem mu psal repliky a on pak na to: „To je ale blbost!“
A já na to: „Není nejchytřejší udělat něco strašně blbého?“
A on na to: „Tak proč si nevezmu červenou paruku a neběhám dokola?“
A mě napadlo: „A to by šlo?“
MULANEYHO NEPOVEDENÝ SITCOM
Nějak se to nechytlo. Pak jsem ho potkal, když už bylo jasné, že to nemá úspěch.
A on mě popadl a říká: „Johne, takhle už to bývá.
V 98 případech ze 100 to nevyjde.“
Myslel to upřímně, tedy že taková už je naše práce.
Nic nefunguje, ale pak to najednou vyjde.
Marty je teď více žádaný a má víc práce než kdykoliv dřív.
Je v seriálu, který se zapsal do historie streamovacích služeb.
Se Stevem mají společná vystoupení.
Nedělá to proto, že by chtěl zůstat na vrcholu,
namastit si kapsy nebo neupadnout v zapomnění.
Nic takového. Marty to dělá,
protože v tom vidí příležitost pořádně si to užít.
Přestaňte mě milovat!
Díky, tento týden to tady budu moderovat já, Martin Short.
Zdravím.
Jsem herec, komik, filantrop
a oceňovaná hvězda filmů pro dospělé, Martin Short.
Lidé se mě často ptají: „Marty, kde bereš všechnu tu energii?“
Obvykle odpovídám: „Okamžitě vysmahněte! Dík.“
Dám tě na odposlech.
- Jo? - Volá Steve Martin.
- Ahoj, Marty. - Ahoj, Steve.
Volám, abych ti řekl, že nemám rád ani tebe, ani lidi, se kterými se stýkáš.
A to mi kvůli tomu musíš volat?
Jo. A doufám, že to nenahráváš.
Ne. V žádném případě.
Tak a dost. Je to propadák.
- Je to tak. - Jo.
V showbyznysu i mimo něj všichni víme, že i když se s kamarádem rok nevidíte,
tak to na sílu toho vztahu nemá vliv.
Pamatuješ na ten film?
- Myslíš, že to bude fungovat? - Musí.
Na jednom festivalu jsme se vzájemně zpovídali.
Mám dotaz. Děláš něco, co já ne. Imituješ ostatní.
Chtěli jsme si to zopakovat. Marty měl sólo vystoupení.
A já měl komediálně-hudební vystoupení s kapelou.
Tak mě napadlo to spojit dohromady.
Tohle vystoupení jsme nazvali: Kdybychom šetřili, tak tu nejsme.
Víte, co mám rád na vystupování s Martym Shortem?
Nejsou tu paparazzi.
Nejste na začátku vystoupení nervózní?
- Vůbec ne. - Ne.
Nudná odpověď, co?
Já bývám trošku nervóznější. Marty je neskutečně uvolněný.
- Důvod, proč je nervóznější… - Protože mi to není jedno.
- Máme oba stejný vtip. - Jo.
A důvod, proč nemám tolik peněz. Stevovi to není jedno.
Když myslím na Steva, což není často,
ale když už na něj myslím,
tak mě na tobě strašně udivuje jedna věc.
Naživo jsi neskutečně bledý.
Jako by vedle mě stál duch.
Vypadáš jako Anderson Cooper, co na silvestra umrzl.
Naše premisa je, že se urážíme.
S tím začal on.
A mně přišlo, že to je sranda.
Tak jsem se naučil reagovat. A on v tom pokračoval.
A takhle jsme spolu začali komunikovat.
Ale při natáčení seriálu Jen vraždy v budově,
kde byla i Selena, kterou jsme předtím neznali,
jsme s Martym měli tuhle zajetou komunikaci,
kterou jsme si krátili čas mezi záběry.
A po pár letech jsem si všiml, že Selena se k nám přidala.
- Jak ses sem dostala? - Bylo otevřeno.
Nezamykám. Nikdy.
- Šílené. - Sousedské.
V budově nejspíš žije vrah.
Ale staří běloši se asi bojí jen rakoviny tlustého střeva a změn.
Smutné.
Marty říkal: „Nemůžu uvěřit, že tohle můžeme.
Trávím čas s vtipnými lidmi a celé zkoušky se akorát smějeme.“
Steve má pocit, že jde o důležitý moment.
Tak to bychom měli.
Otoč to i na sebe, Marty.
- Zakrýval jsem ji rukou. - Jo.
S Martym rádi pilujeme vtipy do dokonalosti.
Do naprosté dokonalosti.
A v rámci této dokonalosti je prostor pro změnu.
Co?
Bože, Mayberry.
- To ujde. - Jo.
- Říct něco… - R.F.D.
Co třeba: „Bože, Opie“? Nebo…
Richie Cunningham? Toho hrál v seriálu Happy Days.
To by se bilo s tvým Olliem a Ron-Ronem.
Řeknu jen: „Co?“
Slavná celebrita. Konečně.
- Jo. - Fajn.
- Znovu. - Fakt?
- Beru ohledy na tohohle chudáka. - Já vím.
Budeme přátelé až do úplného konce.
Dobrý. Nemusíš o mně říkat nic hezkého.
Zvlášť když udržuješ oční kontakt.
Co kdybychom byli za jídelními lístky?
To by mohlo fungovat, jo.
Jestli ti to pomůže,
můžeš být můj kontakt v případě, že doma spadnu.
A můžeme společně na kolonoskopie.
Neumím si představit, že přestanu. A chci věřit tomu,
že svou nejlepší verzí jsem byl poslední den svého života.
Marty mi ukázal, že je důležité, jak se člověk postaví životu.
Martymu ten život jde.
Ve světě komedie není nikdo rychlejší.
Nikdo chytřejší. Nikdo vtipnější.
Narodil se se schopností napojit se na ostatní.
Stačí napsat slovo „radost“. To ho naprosto vystihuje.
To je jeho konstanta. Jako je rychlost světla.
Marty operuje rychlostí radosti.
Ahoj, miláčku.
Dneska je nádherně.
Michael a Brian Shortovi.
Pozor na kaluže.
Ano, komedianti jsou ve Snug Harbour.
Ty jo. Víš ty co?
Jsem ohromen.
- Ahoj, Marty. - Ahoj.
- Ahoj, zlato. - Ahoj, zlato.
Ty natáčíš mě, ale já natáčím tebe.
Jsme na tiskovce, děcka.
A všichni mě tu milují.
Co děláš? Zase se ksichtíš?
- Ahoj, Danny. - Ahoj.
Čau, kapitáne.
Úžasná Katherine O’Hara. Do toho!
No teda.
Čus.
Jako malej, Dave.
- Andrea a její zadek. - Macatej.
- Co dovolená, Stevie? - Hostinský, víno!
Psi mě nemají rádi, Marty. Nevím proč.
- Fakt? - Jo.
Možná… Ukaž.
Do toho!
Šťastné díkůvzdání.
Přestaň.
Hele, máma.
To jsou všechny novinky. Tak zatím.
A…
Tak tedy zatím.
- Spokojený, táto? - Ano.
Jiminy, zpovídal jste už tolik lidí. Prakticky každého.
Ale Martina Shorta ne.
Ne, nepřijde mi zajímavý.
Lidé, kteří se moc snaží a zoufale chtějí uznání,
aniž by k tomu byl hmatatelný důvod, mi přijdou odporní.
Víte, že o něm natáčejí dokument?
Dneska dělají dokument o každém.
Dneska se točí dokumenty
doslova o každém člověku, co kdy existoval.
Já to vidím tak, že Martin Short…
Má dva různé účesy a umí tři různé hlasy a čtyři taneční kreace.
A na tom se budovat nedá. I když on to nějak dokázal.
Ale já mu to nežeru. Mně se to nelíbí.
VĚNOVÁNO PAMÁTCE CATHERINE O’HARA
VĚNOVÁNO PAMÁTCE KATHERINE ELIZABETH SHORT
Překlad titulků: Lukáš Gurník