Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det er andre juledag.
Og det er en nydelig dag.
Her i California, der solen alltid skinner.
-Hei, Nancy. God andre juledag! -Hei, skatt.
Å, det banker på.
Å, det er Tom!
-God jul, folkens! -Jøye meg. God ju…
Oi, misteltein!
-Å… Hvor? -Her.
Hvor mange julehøytider er det blitt nå? 1972–1992 er 20 år.
Oi sann!
-For skarpt lys? -Passe for rynkene.
Og her er Dave og Harrison Thomas.
Hvorfor holder han for ørene? På grunn av deg, kanskje?
Å, jeg digga deg i Alene hjemme! Du var fabelaktig!
Steve, står til?
Jeg koser meg, Marty. Helt oppriktig.
Én ting skal du vite om Marty:
Sett at man skal ha et middagsselskap, og at man ber Marty.
Og så viser det seg at Marty ikke kan komme.
Da må man avblåse selskapet.
Se på Marty.
Dette her blir noe sånt fælt som jeg egentlig ikke vil bidra til.
Det er fjollete at vi må snakke som ukjente.
-Nei, poenget er at vi kjenner hverandre. -Jaha?
-Vi to har hatt tusenvis av samtaler. -Vi har hatt ørten felles middager.
Og vi har spist lunsj sammen ørten ganger. Fyrige lunsjer.
-Og dette er en videreføring av samtalene. -Nettopp.
I min bransje pleier karrieren å følge et bestemt løp.
Tv, film… Så Broadway og eget stort standupshow.
Lede realityprogrammer og tv-aksjoner, opptre i en ærverdig varieté,
og så dette.
Det var ingen vyer om å bli kjent. Ingen… "Mamma, nå har det skjedd!"
Ingenting sånt.
Bare…
"Jeg har boliglån, jeg har barn,
jeg er i verdens morsomste bransje og er griseheldig.
Hvordan kan dette bevares?"
Hvorfor holder jeg en kniv?
Jeg er komiker innenfor en bestemt sjanger.
Her kommer onkel Jack. Skyt meg ut!
Vi jobber mest med sketsjer og figurer, og ikke så mye med vitser.
I manusene mine er det få vitser. Man må bare stole på at jeg leverer.
Herr Bønks, for meg er dette hverdagskos.
Stol på meg.
Jeg er minst fornøyd med det arbeidet som 200 andre også kunne ha gjort.
Det føles bortkastet.
Den snåle kunsten min treffer ikke alltid, men er uansett kunst fordi den er unik.
Den gjør meg lykkelig.
Start festen!
Figurene hans er ikke bare parodier på bestemte typer.
Det er faktisk vanskelig å gi liv til en figur som er helt absurd.
Det er hans varemerke.
FANDEN TA DEG, PAPPA-SJEF
-Hva handler boka om? -Den er vel et kjærlighetsbrev.
Ispedd en dæsj hat som nærmest er rørt inn i et spiralmønster.
Det er som å se sin beste venn,
som tilfeldigvis også er tidenes skrue.
-Hva med den nye figuren? -Den gale hattemakeren tar form.
Eller jeg har ikke løst den helt. Kan hende den blir britisk.
Hallo. Er det mer jordbær, Syvsover?
Noen sandwicher? Jeg er glad i det, er ikke du?
-Sånn, kanskje. -Lespingen er fin.
-Jeg har forsovet meg! Sovet! -Du har hva for noe?
-Sovet! -Forsovet deg, ja…
Har du mer mat, Syvsover?
Sandwicher eller jordbær? Jeg er så glad i jordbær, er ikke du?
Man tar ikke helt innover seg hvor energikrevende det er
å gjøre det han gjør.
Han har ikke slitt seg ut på å dvele ved tidligere beslutninger
og bekymre seg for om han valgte riktig.
Aner du hvor mange timer i døgnet som frigjøres om du slipper den slags?
Jeg ville fått 23 timer mer.
Hallo! Hvem er du?
Forsvinn herfra Snakket ditt er ikke bra
Huff, så fælt. Men øyebrynene er strålende.
Ron-Ron… Du burde starte historien med…
Som en vennlig gest kan jeg koble trygghetsalarmen min til deg.
Vi kan få utført koloskopi sammen.
Hallo. Står til?
Jeg enset ikke at jeg ble filmet.
Dette føles så rart. Det er uvant å bli filmet, jeg er blyg.
-God morgen. -God morgen!
Jeg vil si at 80 prosent av karrieren min har bestått av fiaskoer.
Og jeg anser det som brukbare tall.
Innen underholdning må man ha talent, flaks og tæl.
Man kan være talentfull, flittig og hardfør,
men om man ikke tør å feile, vil man aldri lykkes.
-Vi går ned til settet. -Ok.
-Hei! -Hei!
-Får jeg bli med i begravelsen? -Ja, veldig gjerne. Vi trenger deg.
Du er limet. Mabel-smør i Charles-Oliver-sandwichen.
-Uten deg er vi bare to tørre loffskiver. -Nettopp. Kom.
-Å, det er den scenen. Den kan vi jo. -Ja.
Nå føler jeg at jeg har god kontroll på resten av replikkene i denne sesongen.
Ok, jeg kler på meg.
-Ses. -Ha det.
-Så du har sluppet dem inn. -Å, der er Ron Howard.
Oh boy.
Nå begynner moroa.
Jeg må spørre om noe dypsindig.
Ja.
Hvorfor? Hvorfor utfordrer du deg selv fremdeles?
Tja, jeg vet ikke helt. Jeg elsker vel lyden av applaus.
Jeg har et annet spørsmål. Hvorfor holder du på fremdeles?
Jeg syns vel det er viktig at når man først er "begavet"…
Så man man dele denne begavelsen med folk som… deg.
-Vi er evig takknemlige. -Det vet jeg.
Tenker du iblant på hva du egentlig har utrettet?
Ja, dette er Whitton Road.
Mon tro hvem denne damen er.
Der var soverommet mitt.
Jeg lyver om jeg sier at humoren min sprang ut av noe vondt.
Tvert om.
Den sprang ut av selve livet. Familien min var morsom.
Jeg var yngst av fem søsken og fem år yngre enn den nest yngste.
Så jeg fikk mye omsorg og kjærlighet.
Og jeg fikk høre at jeg var super, gøyal og fabelaktig gjennom hele livet,
så jeg seilte inn i tenårene helt uten bekymringer.
Jeg kunne se ut som rene… Trond Trøttesen. Kviser og teit sveis og… "Hei, snupper."
Og selv om en jente avviste meg, tenkte jeg bare: "Hva feiler det henne?"
I fullt alvor.
Jeg nøt godt av en humor-rikdom som sildret nedover.
Broren min Michael har vunnet Emmy-priser og Golden Globe
for alt fra SCTV og MADtv til Schitt's Creek.
Vi ble oppmuntret til å få andre til å le.
Dette ble bestandig heiet frem i familien.
Fikk du andre til å le, selv om enkelte skulle bli såret…
Underveis.
Far var markedsdirektør i Stelco. Det var i toppledelsen.
Han var morsom, sarkastisk og hadde avslepen irsk uttale.
Han flyttet hit da han var 21. "Hallo, Marty."
Han var en prøvelse på mange måter, eller hva?
-Han tok seg en gin iblant. -Ja…
Med "iblant" mener jeg "konstant".
Han kunne være bitende, men det var humoristisk ment.
Marty, sønnen min,
vil aldri, om det så står om livet, klare å synge rent.
Men det sentrale er at han er interessert, og de som har en særegen stemme,
er de som blir husket.
Marty var uhyre talentfull.
Han begynte med humorgreier da han var fem.
Han vitset, opptrådte med humornumre og sang stadig vekk.
Du hadde forestillinger på loftet?
Ja, Martin Short Show gikk på lufta hver tirsdag kl. 20:30.
Andy Williams var innbilt medprogramleder. Jeg skrev ned greier:
"Martys sangnummer", "gjester…"
Jeg opptrådte og var helt rå der oppe. Men ved middag ble opptaket pauset.
PRIVATE OPPTAK FRA FAMILIEN SHORT 1966
Andre barn spilte ball ute, mens jeg sto på loftet og…
Ja. Andre demonstrerte mot Vietnamkrigen, mens han imiterte Sinatra.
Det Marty gjør nå, drev han med alt da.
Ta godt imot hundremillionersmannen, min beste venn Eugene Levy.
Eugene Livi.
-Levy. -Samma det. Slå deg ned.
Se på de der. Skulle tro de var gamle kjente.
Han er vennen jeg har hatt lengst, og står nærest.
Vi bodde sammen en stund.
-Vi hadde et forhold, men poenget er… -Ja…
Du er canadisk. Har det tynget deg?
Nei, det har det ikke.
Du skjønner meg?
-Jeg burde ikke snakke saktere? -Vi snakker samme språk.
Hvor drar canadiere for å koble av? Til grensen for å stirre lengselsfullt?
Marty er min beste venn.
-Er din beste venn? -Ja.
Jeg møtte Marty i 1970 da vi studerte ved McMaster University.
Han ser ut til å være en skuespiller på desperat jakt etter teaterroller.
Ja, det gjør han.
Jeg hoppet av forberedende til medisin. Sosionomstudier virket enklere.
På high school drev jeg ikke med teater. Først under sosionomstudiene fikk jeg tid.
Da prøvde jeg meg på alt jeg kunne få av teaterroller.
Det virket fortsatt uoppnåelig å bli skuespiller.
Det var Eugene Levy som sa:
"Du burde prøve å få betalte roller. Kom til Toronto."
Så da tilbød jeg meg selv en ettårskontrakt.
Jeg ville prøve i ett år,
og om det ikke ga resultater, kunne jeg vende tilbake til studiene.
-Doktorgradsstudier? -Nei, high school.
Jeg har en viss grad av vansker med å fullføre high school.
Jaha. Fint å ha deg…
-Men jeg skal lykkes. -Helt klart.
-Og… -For det er visse mål jeg bare må nå.
Veldig bra.
Blant annet å bli lagdommer.
Ambisjoner er bra.
Du forstår ikke der og da at du er del av et unikt miljø eller en unik periode.
Totonto har hatt en kreativ gullalder.
Er det tilfeldig, eller har canadiere en særegen teft for komikk
som… treffer publikum ekstra godt?
Jeg vil vel si at Canada, og især Toronto, er et sentrum for utveksling.
Vi fikk Monty Pythons greier før USA fikk dette.
Eugene Levy og jeg bodde sammen i et hus i Avenue Road 1063 i Toronto.
Og der var det mer festing…
Paul Shaffer spilte piano, og folk sang med.
Folk i gjengen ble kjærester, festet sammen og jobbet sammen.
Det var i grunnen helt fantastisk, innser man nå.
Alle var i underholdningsbransjen og var glad i en god latter.
Det var mye entusiasme, moro
og kjærlighet til det å opptre.
Turiststeder i fjellområdet Catskills hadde en "tummler".
På jiddisk er det "en som lager tumulter". En som får fart på ting.
Marty var nok aldri i Catskills, men han er utvilsomt den perfekte tummler.
Marty hadde alt som skulle til: sangstemme, komisk talent.
Jeg sa at Godspell skulle settes opp, og ba ham komme og prøvespille.
Under andre runde med prøvespill introduserte jeg Marty for Andrea.
Godspell ville ha folk som ikke bare spilte.
Kandidatene måtte være tvers gjennom sprudlende, morsomme og lune.
Gilda Radner debuterte. Andrea Martin var med.
Eugene Levy, Victor Garber, Jane Eastwood og mange…
-Fantastisk rolleliste. -Ja. Paul Shaffer på piano.
-Du var sammen med Gilda? -Ja, alle falt for Gilda.
Hun var elskelig, artig og forsagt.
Første prøvedag kom hun bort og sa: "Hei, Gilda her. Hyggelig."
Hun holdt over en kvise mens hun snakket.
Alle falt pladask for Gilda. Det kan man nok trygt si.
-Siden ble du gift med erstatteren hennes. -Ja, Nancy Dolman.
Hun steppet inn for henne i Godspell, ja.
Du ville tilsynelatende innlede noe med hvem enn som bekledde den rollen?
Ja, det var tanken.
Opprinnelig ble jeg med i Godspell som reserve.
Det var vanskelig å få innpass som ny siden gruppen alt var så sammensveiset.
Og Gilda var jo helt spektakulær.
Og Andrea Martin, som jeg beundret. Alle… Marty også.
Marty var jeg faktisk ikke så gira på i starten.
Og Nancy var… så slående vakker at det var avsindig.
Hun drev en butikk som solgte historiske plagg.
Hun hadde smuglet klær over grensen fra Detroit.
Dette var jo den tiden med Joni Mitchell…
Og som Joni Mitchell hadde hun langt, blondt hår.
Hun ankom i fløyelscape, skrev seg inn og sa: "Hei!"
Og alle guttene bare… "Ja vel… Den er grei."
Men samma for meg, for jeg var sammen med Gilda.
Vi hadde vært litt av og på og hadde nylig slått opp igjen.
Da stakk jeg til baren The Pilot.
Og der var Nancy Dolman.
Hun var morsom og hadde brodd. Vi kom i snakk.
Og hun var nysingel, uten at det… Jeg sa bare at jeg var nysingel også.
Jeg spilte i et stykke.
Nancy var en dag den sommeren, ikledd kort shorts og ermeløs topp med bar rygg.
Jeg gikk i kort shorts og T-skjorte.
Vi dro til Four Seasons Hotel, der jeg sa: "Kona mi og jeg vil gjerne ha et rom."
Da lo han i skranken også. For vi så ut som 12-åringer.
Og da var det gjort.
Og med dette
-Hva? -Her er kona mi, Nancy.
O skjønne hertuginne.
Som lytter til musikken fra oppsetningen av The Goodbye Girl.
Er dette Nancy eller Bo Derek?
Jeg hører på deg synge.
Helt perverst Ring en pleier tvert
Marty og Nancy…
Litt av et parti, eller hva? Det gjentar jeg stadig, men de var det.
Han lever ut barnet i seg, mens hun alltid var den voksne.
Ekteskapet mitt hanglet en periode, og parterapeuten vår spurte oss
om vi kjente et par som hadde et samliv vi selv skulle ønske at vi hadde.
Vi oppga Marty og Nancy, og da svarte hun:
"Jeg har ikke tall på hvor mange som har svart nettopp dem."
Hei, vennen. Hvordan har du det, min kjære?
-Bare bra, kjære, enn du? -Nyter vi en romantisk stund?
-Ja, det gjør vi. Etter alle disse årene. -Ja, faktisk.
-Dette er jo en smule relevant. -Det var på tide.
Fortell om opptakten til lykketreffet som endret alt.
Som canadisk underholdningsartist fikk man prøve seg på alt da.
Det var som et eneste langt underholdningsstudium.
Man kunne være med i Shakespeare-hørespill og være reklamestemme.
På salg til bare 39,95 dollar.
Og det var kabareter.
Sommeren 1973 fikk Second City, den legendariske improgruppen fra Chicago,
et søsterselskap i Toronto.
VERDENSBERØMTE THE SECOND CITY HOLDER TIL HER
Gilda Radner og Dan Aykroyd jobbet der.
Det var et møtested for de kule.
Alle prøvespilte og ble tatt inn.
Andrea, Catherine, Joe, Eugene, Dave og John Candy.
Jeg prøvespilte ikke.
Jeg mislikte å være morsom på kommando. Det var noe jeg syntes var skummelt.
Jeg ville bli Sinatra. Sanger og skuespiller.
Jeg må komme meg Dit sinnet kan utfolde seg
Men jeg følte nå at jeg sakket akterut i forhold til de andre.
Jeg hadde innskrenket eget handlingsrom og alt gikk i ring.
Det var ingen fremdrift.
Jeg ankom til stadighet perrongen akkurat idet banen min gikk.
Enten jeg løp mot vognene eller gikk sakte, kjørte den fra meg.
Kommer jeg idet banen ankommer, vil lykken snu.
Men for øyeblikket er det bare avganger å se.
Nancy fikk platekontrakt i L.A., så jeg skulle bli med dit.
Så til frøken Nancy Dolman
Og hun slo virkelig gjennom.
Hun var på landsdekkende tv i beste sendetid før Marty var det.
Hun hadde hele pakken.
En nydelig sangstemme med perfekt toneleie og diksjon.
Hun så ut som en filmstjerne og var snill som få.
Så inntraff "Sammenbrudd på åpen gate".
Paul Shaffer og Bill Murray holdt til i L.A.
Bill Murray hadde alt slått seg opp og var fersk i Saturday Night Live.
Paul sa: "Bill og jeg skal ut og spise. Du og Nancy kan bli med.
Vi stikker til Sunset Marquis."
Nancy og jeg gikk dit til fots.
Så ble jeg grepet av en følelse av at jeg ikke klarte dette.
Jeg hadde gått arbeidsledig noen måneder og var uten fremtidsutsikter og planer.
Jeg sa: "Jeg orker ikke å late som jeg er glad på Bills vegne.
For jeg er helt i villrede. Jeg må sette meg ned litt."
Gutt…
Hvorfor sitter du her, mutters alene?
Hvorfor kommer du deg ikke ut og blir med på moroa?
Jeg har ikke så lyst, sir.
Jeg er vel litt nedtrykt.
Vi satt tause i rundt ti minutter før Nancy til slutt sa:
"Hvor lenge skal vi bli sittende her?"
Jeg svarte: "Det vet jeg ikke."
Vi dro tilbake til dit vi bodde.
Jeg våknet mørk til sinns.
Vi så improgruppen War Babies.
Det var så morsomt og forfriskende.
Det føltes inspirerende å se dem.
Det gikk et lys opp for meg: "Det er jo dette jeg skal drive med."
Jeg ringte Andrew Alexander og sa at jeg ville være med i Second City.
Han svarte: "Ja vel."
Marty Short var så kraftfull fra første stund.
De fleste som slutter seg til ensemblet, bruker litt tid på å finne sin plass.
Skal man overta en annens etablerte rolle,
er det fort gjort å etterape forgjengeren.
Men han satte umiddelbart et uhyre sterkt personlig preg på numrene.
Og bare…
Han hadde en herlig selvtillit og var råmorsom.
Tanken var at om man gjorde en entré der man så helt sprø ut, ville folk le.
Da var halve jobben gjort.
Figurene har nok utspring fra bekjente, eller så er de en miks av bekjente.
Og det er i grunnen fint.
For selv om det fins rent absurde figurer, får disse andre figurene en ekstra dybde.
Bare ved tanken hamrer hjertet som en jungeltromme i det fjerne, gitt.
Jeg kan være Grimley, men det spørs om det er ønsket.
Å jo da.
Jøye meg.
Å, gi dere, da.
Det er stas å være gjest hos David Letterman, gitt.
I et nummer var en mann og en kvinne på jobbintervju.
Kvinnen hadde massevis av erfaring og utdanning, mens mannen var dønn korka.
-Barbara, kan ikke du begynne? -Ok.
Kan du si litt om utdanningen din?
Jeg har en bachelor i matte fra Columbia University
Og så har jeg en master i bedriftsledelse fra Stanford.
Hva slags arbeidserfaring har du, Ed?
De siste årene har jeg jobbet i Union Oil Company.
Sier du det? I hvilken stilling?
På bensinstasjonen i krysset ved Cahuenga og Melrose.
Han hadde spilt ham i impronumre, men dette var første gang i en revy.
Og han fikk alt til å gå av hengslene, i positiv forstand.
Nummeret ble styrtmorsomt.
Da klarte jeg å spille virkelig bestyrtet over å bli danket ut av han der.
Ed Grimley gikk bestandig i samme skjorte.
Ja, jeg hadde den på high school.
En gutt på skolen sa stadig: "Jeg vil bli fotograf".
Han tok mange "lysbilder".
Og mange av dem fremkalte han aldri,
for han visste jo hva han hadde tatt bilde av.
Og svogeren min Ralph snakker slik som dette.
"Står til, elskling? Vil du ha drikke?"
Så jeg mikset disse stemmene. Og brått snakket jeg slik som dette, gitt.
Peter Aykroyd sa: "Marty…
Jeg brukte brylkrem, og han sa: "Sveisen din blir høyere for hvert show."
Så for å tøyse med ham, formet jeg en spiss.
Og så en kveld gjorde jeg sånn.
Og publikum lo.
Enn om man blir bedt om å spille triangel? Det kan skje. Best å øve.
Ed er alltid fascinert av livet selv.
Det tiltaler meg, for det er en god egenskap.
Han har danset som Ed Grimley helt siden første gang jeg møtte ham.
Oppsetningen med Second City var en åpenbaring.
For første gang skapte jeg figurer.
Så…
Hadde jeg sett på ham, ville jeg ledd, så jeg så til side for ham.
Da gjorde han sånn for å få blikkontakt
Er jeg vilt forelsket i Catherine? Ja. Det har jeg alltid vært, som andre menn.
-Nei. -Jo.
-God humor er det mest sexy som fins. -Ja.
Vi lo av hverandre og tenkte: "Kjemien er så bra. Vi bør bli kjærester."
-Det var vel kjærlighet på kryss og tvers? -Ja.
På bildet fra Godspell kunne jeg gjøre sånn…
Nei!
-Jo. -Lå du med alle damene?
Nei, jeg pekte på alle som hadde hatt seg.
Jeg ga meg faktisk i Second City nå nylig etter å ha vært med der… i to år.
Det stemmer at det er det beste stedet å være om man vil lære mye.
Når man har opparbeidet seg ferdighetene, kan man ikke bli værende.
Så derfor har jeg gått videre og… egentlig fått fint lite ut av det, men…
Det var gjesteopptredener og en rolle i Taxi, men det var lite.
Hei! Husker du meg fra tv-skjermen?
Så ble jeg oppringt og spurt om jeg ville begynne i SCTV.
Vi avbryter med en ekstra nyhetsoppdatering.
God aften, jeg heter Guy Caballero og er SCTVs eier og direktør.
Dette er kanalsjef Edith Prickley.
Hallo, åssen går det?
I CBC er vi trygge på å gjøre braksuksess. Det skal godt gjøres å unngå det.
Det var et fyrverkeri av kreativitet.
Jeg vet ikke hva seertallene lå på, men blant anmeldere og fagfeller
var anseelsen skyhøy.
Hvordan parodiere canadiske tv-program på et vis som kan fenge folk i USA,
som ikke kjenner til det som parodieres.
Fortell om Martys inntreden.
Må jeg? Nå gikk det jo så bra her.
Marty ankom jo med en energi som virket smittende.
Men så ble vi møkk lei energien. Det får være måte på.
Publikum syder av begeistring
idet Mr. Rodgers inntar ringen.
Forsiktig, Fred!
Rodgers jager henne rundt i ringen. Hun løper for livet.
Coq au vin eller ei, denne kvinnen ligger tynt an.
Ta godt imot Dronninghaterne.
Skulle gjerne møtt dronninga
Skulle gitt henne en på tygga
Det var spennende å være med, men også skummelt.
For jeg kjente alle i ensemblet. Andrea Martin var svigerinnen min.
Hjelpes, så dum du er!
En fin egenskap for en mann.
Broren min var tekstforfatter.
Jeg kjente dem, så merittene deres gjorde meg nervøs.
Stykket ditt var, ifølge kritikerne, søppel i pur form.
Men nå, snaut to år senere, slår denne dama tilbake, freidig som få,
for å regissere og spille i egen film.
Det som vekker min interesse, utgjør ett ord:
"Motiv."
Nå traff du en nerve, Brock.
SCTV skapte figurer.
Og alle hadde i ryggmargen fra Second City at figurer skulle ha en viss flersidighet.
Selv virkelighetsfjerne, plumpe figurer var forankret i noe ekte.
Hva har du drevet med?
Tja, jeg har bare lekt meg litt, vennen. Prøvd å få fart på ting.
Alle smiler i kveld.
Hollywood-fest!
Alle er…
Med ett var det de her som utgjorde hele din verden.
Demonpappaen fra Fleet Street
Hold deg unna
Ellers blir du partert og spist
-Er dette lydfilm? -Ja.
-Tar det stillbilder? -Nei.
-Tøft apparat. -Takk.
McKenzies er gjenforent! Jeg panorerer.
-Ingen gjenforening uten grunker. -Nei, du må…
SCTV ble kjempepopulært.
Vi vant en Emmy for beste manus. Det var fantastisk.
Jobben ble raskt en familie for oss.
I bokstavelig forstand, faktisk.
Nancy og jeg ble gift 22. desember i Toronto.
Fem dager senere giftet Andrea seg med Nancys bror Bob.
Gruppens store styrke var vennskapet, samholdet og, for noen, slektsbåndene.
Vi var alltid sammen når vi hadde ferie.
Det var bare felles aktiviteter uten tanker om hvem av oss som ville lykkes.
Jeg kan ikke huske noe sånt.
Får jeg betalt for dette? Jeg står på lønnskrava.
Kan du vennligst gi deg?
Litt av en gjeng, fra Godspell og Second City.
Hei, Harold.
Alle var bare seg selv.
Folk slappet av og pratet, slik venner gjør.
Nancy og jeg vokste opp i samme gate i Toronto.
Jeg fikk først høre om Nancy via broren min og de tøysete vennene hans.
De lå langflate etter henne, for hun var så vakker.
Vi var alt gode venner,
Men da jeg ble sammen med Eugene, ble vi nære som en familie.
Hei, skatt. Står til?
-Er det på? -Ja.
Vel, vi har hatt en herlig morgen…
Enkelte forhold blir bare sterkere med tiden.
Vi ble lamslått da vi fant ut at vi ikke kunne få barn.
Det var…
Tanken hadde aldri slått oss før.
Det fremkom at Nancy led av endometriose.
Hun fikk medisiner som påvirket følelseslivet.
En kveld da hun vasket, hadde jeg lagd toast med peanøttsmør.
"Når du vasker toastjern… Tørk peanøttsmøret opp fra benken."
Da sa jeg: "Ikke ta de medisinene. Vi skal adoptere."
"Kan vi?"
Medisinen ble kastet, og vi adopterte Katherine.
Og deretter Oliver og Henry.
Å, skatten min. Jeg må bort og gi et kyss.
Synet av ham i farsrollen
viser en en ekte, tro versjon av ham.
Min nest beste venninne etter kona mi.
Det er like uanstrengt og naturlig for ham som det å puste.
Så lykkelig er han som far.
Jeg ville aldri gitt meg i SCTV, men det ble tatt av luften.
Så ble jeg oppringt og tilbudt jobb i Saturday Night Live.
Dette er Saturday Night Live
med Julia Louis-Dreyfus,
Harry Shearer,
Martin Short.
I de to første sketsjene samarbeidet jeg med Harry Shearer.
Dette blir ikke lett, nei.
-Jeg kan ikke svømme. -Nei…
Så vi vil på ingen måte få gullmedaljen servert på sølvfat.
Synkronsvømming for menn står ikke engang på OL-programmet.
-Ennå, da. -Vi kan uansett trenge litt tid.
For jeg er ikke så veldig god til å svømme.
Så spilte vi inn "Livet til de rike og berømtes slektninger".
…Central Park, New Yorks smeltedigel ved skogbrynet.
Her er pølseboden til Katharine Hepburns firmenning på morssiden, Nelson.
Vi tok en prat med ham her om dagen.
Vi har aldri hatt kontakt. Jeg har forsøkt. Ved å sende brev.
Og ved å ringe, iblant anonymt. Hun legger på.
En gang var hun innom her. Jeg sa: "Kate, ser du ikke hvem jeg er?"
Da så hun bare på meg og sa: "Mer sennep, takk."
Etter første episode sa manageren min:
"Nå har aksjekursen din økt med 3000 prosent."
Det var et fantastisk år, men jeg husker at det var utmattende.
Livet i SNL er intenst.
Sesongene er lange, særlig om du både er tekstforfatter og skuespiller.
Jeg likte å skrive med, tja, Mike her, og med Dick Blasucci og Paul Flaherty.
Og så gjorde jeg lydopptak og improviserte underveis.
I SNL satt jeg alene på kontoret.
-Du vantrivdes. -Ja.
Jeg gikk inn på kontoret til Dick Ebersol og sa at jeg ville gi meg.
Han sa: "Hør her, for det første er du kontraktsbundet.
Men det må være jækla harde kår her om en bra fyr som deg ønsker seg bort.
Men vet du hva?
Ser du likt på saken ved juletider, går jeg med på å oppheve kontrakten."
For han visste, har han innrømt siden, at jeg innen da ville se lysere på det.
Og at jeg ville få rutine på å gjøre dette uke ut og uke inn.
-Du later til å være på defensiven. -Nei, du er det.
Kan kun motparten være på defensiven?
Har du stilt deg selv det spørsmålet?
Er de flerdimensjonale og menneskelige, kan man kjøre på.
Mr. Thurm, vi setter pris på at du stiller opp.
Hva skal det bety?
Som kjent har de som kritiserer deg, og de er det en del av…
Nehei.
Hvordan kommer du på en slik figur? Den var så original.
Det var en sminkør i SNL det året. Marion Siebert.
Hun var så på defensiven at det ikke fantes maken.
Man satt hos henne og ble pudret.
"Se på meg. De asymmetriske trekkene dine er vriene."
Hun pudret.
Så kunne jeg si: "Oi, er jeg ikke litt blek?"
Hun svarte: "Ja, tror du ikke jeg vet det? En sminkør ser sånt."
Shearer ba meg skape en slik figur, men hun ville jo være til stede.
"Det gjør det ekstra gøy", svarte han.
I disse sketsjene var jeg alltid redd for å bli avslørt.
Jeg vet det. Hva tror du? Det er jo mitt selskap, så dette vet jeg.
Er det meg, eller? Det er ham, ikke sant?
Hun fikk først vite det fra en full assistent da vi feiret endt innspilling.
"Skjønner du ikke hvem Nathan Thurm er? Er det mulig å være så korka?
Du er Nathan Thurm!"
Så svarte hun: "Jeg vet jo det? Hva tror du om meg?"
-Enn SNL? Skal du tilbake dit. -Nei.
-Hvorfor ikke. -Det er uhyre arbeidskrevende.
Man må vie seg fullt og helt til det, så familieliv må vike store deler av året.
Hei, mamma.
Hei, pappa.
Du har sett lårene?
…mitt eget hjem Jeg gir blaffen i hva morgendagen bringer
Jeg er glad i huset mitt i Toronto
Velkommen til Indian Road 590.
Dette er kona til Martin Short.
Omstridt og misforstått.
Nancy Dolman.
Også kjent som…
Hertuginnen av Dolman.
Martin Short.
Han i midten.
Detter er Martin i en alder av… ni.
Her er Martin, nummer to fra venstre.
Martin, kan du hente et kjøkkenhåndkle og hjelpe til?
Her er en noe mer lubben Martin Short, sommeren 1963.
Det var svært mye kjærlighet i omløp i det huset.
Jeg var yngst av fem. Alle var morsomme, både foreldre og barn.
Det var denne verdenen jeg kjente.
Vi spilte inn ting.
God ettermiddag, mine damer og herrer, og god aften.
Vi sang, spilte piano og drev gjøn.
PRIVATE OPPTAK
Start vitsingen, du.
Jeg heter…
-Slår navnet an? -Ingen vil le av deg om du heter det.
-Vil dere høre etternavnet? -Mulig det er morsomt.
Jenny Cardinal.
Én lo!
Man kunne snakke fritt hjemme.
Man kunne gi far svar på tiltale, men fikk skarpskodd, irsk skyts i retur.
Ta mikrofonen, pappa.
Ta mikrofonen!
Ta den, da. Syng noe.
Kan du synge før han tørner helt?
Over til Olive Short, konsertmesterinne ved Hamilton filharmoniske orkester
og gift med Stelco-ansatte C.P. Short, markedsdirektør i avdelingen for skruer.
Hun var første "konsertmesterinne", som det het.
Den første i Nord-Amerika. 1952–1962 i Hamilton-filharmonien.
RADIOOPPTAK AV OLIVE SHORT
Mor var snill og god som en engel.
Far var veldig krass.
I enhver familie
der det er én sindig, snill engel, enten det er faren eller moren,
så blir det en balanse i alt.
-Du hadde tre brødre og én søster? -Ja.
Du var veldig glad i broren din David?
Han var min store helt.
-Jaha. Hvorfor det? -Trolig fordi han var den eldste broren.
Og fordi han var fenomenal.
Han døde da jeg var 12, Da mytifiserer man gjerne.
Men med ham var mytifiseringen berettighet.
David var kjekk.
Han var morsom.
Han var inderlig god. Helt vanvittig god.
Andre forgudet ham.
Trompetist og kul kis. Han var 14 år eldre enn meg.
Da han kom hjem fire om natta, kunne jeg gå opp til ham rundt halv åtte.
Da ville mange 19-åringer sagt: "Pell deg ut, jeg sover!"
David lot meg hoppe opp i sengen.
Og så lekte vi at han var en kjempe, og jeg skulle rappe puten hans.
Mens kjempen sov, så dermed kunne han faktisk sove også.
Men når jeg hadde lirket puten ut litt, kom armen hans rundt slik og tok meg.
Slik var han.
En dag på sommerleiren Camp Wanakita våknet jeg og var trist.
Leirlederen sa at broren min hadde vært ute for en ulykke.
"Og han døde."
Slik sa han det.
Da spurte jeg: "Går det bra med ham?"
"Nei, han døde."
Ingenting ga liksom mening lenger.
Og så drømte jeg noe.
Jeg kan se den for meg her og nå, og den var klar som dagen.
Jeg satt ved en bekk i skogen.
Der kom David.
Han så godt ut og var iført en flott skjorte av merket Ban-Lon.
Og han sa:
"Jeg har det bra. Alt går helt strålende. Vi ses om litt."
Så våknet jeg.
Og de mørke skyene var borte.
I begravelsen fikk mor en hoste som satte seg.
Hun hadde hatt brystkreft i 1957. Det visste ikke jeg da.
Og ved utgangen av året gikk det for alvor nedover med henne.
Nora har fortalt at hun var sykepleier i California da.
Hun visste at mor ble dårligere,
så hun fløy hjem for å pleie henne.
Nora var der da legen kom inn og sa: "Olive, du har tre måneder igjen."
Og da han hadde gått igjen, sa mor:
"Uaktuelt, jeg har ett barn til å ta meg av."
Så ba hun Nora sende henne druene.
Dette ble et uttrykk for mot i familien vår.
"Send druene".
Så kom hun hjem,
og på bemerkelsesverdig og uforklarlig vis ble hun bedre.
Og hun var frisk og rask i to år.
Men da jeg var avgangselev på ungdomstrinnet, døde hun.
Mor døde, og fars helse ble raskt dårligere.
Han fikk slag som svekket ham.
Han hadde vært mer kraftfull enn noen annen, men ble nå stadig mer lavmælt.
Han og jeg dro på cruise verden rundt i fem uker.
Selv om vi var i Irland, ville han ikke treffe slektningene.
For han var ikke ved god helse.
Han led av arteriosklerose.
Han drakk gin og ingefærøl, men det var 40 røyk om dagen som ble utslagsgivende.
Du opplevde noe tragisk tidlig i livet. Broren din døde.
Jeg mistet broren min David da jeg var 12,
mor da jeg var 18, og far da jeg var 20.
Det er hardt å være yngstemann også.
Ja, når man mister et familiemedlem, står man overfor et valg.
Hvordan møter man dette? Det er snakk om lære for livet.
Skal man bryte sammen og være satt ut av spill for alltid?
Eller skal man ta innover seg at livet er kort,
ta et glass vin, le, hedre deres minne og aldri gi slipp på dem?
Det er hemmeligheten. Om du aldri glemmer dem, har du dem alltid med deg.
Og brått får du se dem igjen.
I min familie elsker vi hverandre fortsatt.
Onkel Mike er nok den som er likest far.
De har jobbet mye sammen.
Onkel Brian og tante Nora er nok mer snille og gode, slik moren deres var.
Det er alltid mye latter og vitsing.
Hvem i familien er slemmest?
Du. Alle ville ha istemt det.
-Ingen betenkningstid? -Ingen.
-Og Nora ville ha svart: "Michael". -Hun mangler troverdighet.
-Brian også. -Han mangler troverdighet.
Ingen er verdt å høre på, altså…
Men du er mest lik far, og det er alle enige om.
Når vi fire samles, har vi det moro og drikker rom og cola.
Vi ler og er frekke mot hverandre. Alt er ved det samme.
Veldig nære familiebånd.
Vi sa at vi "opprettholdt livets lystige grunntone".
Og det var det vi gjorde.
Og av og til er jo det vanskelig.
Man må bare beundre de som klarer det å holde dette gående.
Jeg tror det er derfor Marty er godt likt.
Han prøver å opprettholde livets lystige grunntone.
-Fikk du med… -Jepp, her er de fire Shortene.
Gruppeklem.
Her er vi igjen etter så mange år.
-Hva gjør hun? -Si det.
-Gruppeklem! -Gruppeklem!
Vi kommer alle fra samme skjød.
-Gruppeklem! -Gruppeklem!
Vi var fem, men nå er vi fire.
-Gruppeklem! -Arme oss.
-Vi hadde åtte fæle år. -De var ikke noe særlig.
Nummeret til gravferdsbyrået lå under hurtigvalg.
-Men vi lo innimellom da også. -Ja.
Og det er poenget.
Vi sliter med å trenge gjennom den kompakte samtalen.
-Steve skal kanskje spise med oss. -Ok.
Jeg skal lage kaffe til deg.
Elleve, tolv…
…tretten.
Mens jeg heller, kan jeg imitere Richard Burton. Klar?
For Guds skyld, la oss fortelle sørgelige sagn om falne konger.
Noen er styrtet, noen er drept i strid, og noen er forgiftet av sin viv.
Alle som én ble drept.
Da er jeg klar, Lawrence.
Hva vil du ha i kaffen?
Sennep?
Da du var her for noen år siden, hadde du nylig gitt deg i SCTV.
Og så var du i SNL.
De siste gangene har du vært her fordi du har hatt hovedrollen i storfilmer.
-Bra opplegg. -Ja.
Men jeg går med en følelse av at det hele simpelthen kan ta slutt.
Jeg fikk filmdebuten min i Tre Amigos.
Alle var like synlige i markedsføringen selv om de var stjerner.
-Lucky Day her. -Ned Nederlander her.
Dusty Bottoms her. Og vi er…
-Tre Amigos! -Tre Amigos!
Jeg visste hvem Marty var. I mine øyne var han kjent.
Han omtaler seg som billig-amigoen.
Vi er kanskje ukjente for noen. Vi får presentere oss.
Martin Short.
Vi fant tidlig tonen gjennom humor.
Den scenen du hadde med meg nå, var helt fabelaktig.
Og det var fordi du klarte å gå i ett med bakgrunnen og ikke stikke deg frem.
Du prøvde ikke å være morsom. Det er viktig når vi samarbeider.
For hvis du prøver å være morsom, vil seerne legge deg for hat.
For jeg er også i bildet, og de vet at auraen min brer seg.
Du må aldri forstyrre humorauraen min.
Men i scenen med Chevy bør du kjøre på.
Minespill, store fakter og ta plass.
-Så i scener med meg…? -Underspille og ligge lavt.
-Og med Chevy? -Minespill.
Flott.
-Takk, Steve. -Å, det var da så lite.
Vi spilte mye Scrabble.
Jeg ga Chevy en lapp der det sto:
"Du får ha deg med kona mi om jeg får en 'E' og en 'Q'."
Og den humoren gikk rett hjem hos Chevy.
Han ville at vi skulle kjøre sammen til jobb hver dag.
Så vi fikk raskt et godt forhold.
I løpet av livet får man iblant grønt lys.
Andre ganger får man uforvarende rødt lys.
Er det virkelig noe som er så elendig?
Jeg kan ikke anbefale Tre Amigos.
Tre Amigos hadde nest best besøkstall i premierehelgen etter Den utvalgte.
Men nå er den svært høyt verdsatt, særlig blant gutter i førtiårene.
Han har et interessant syn på det å mislykkes.
Lorne, Steve og Marty…
Hva gjelder Tre Amigos, er det først nylig de har tatt innover seg at folk liker den.
Da jeg møtte Marty og snakket varmt om den,
svarte han: "Jo da, men den ble slått av Den utvalgte."
Justin Timberlake snakket varmt om Tre Amigos til ham,
og gradvis sank det inn.
"Vi husker ikke at den ble slått av Den utvalgte.
Vi syns bare at filmen er bra Det må dere innse."
Men ingen anså Martin Short som en filmstjerne da.
Så kom Min mikropartner, som er en veldig god film.
MIN MIKROPARTNER
Prøvevisningene vakte begeistring.
-Du vet ingenting om eksperimentet? -Hvilket da?
Jeg er blitt krympet.
Jeg skulle injiseres i en kanin på laben, men har havnet inni deg på et vis.
Men ingen så Min mikropartner på kino.
Så kom Cross My Heart.
Hvis de fem neste karene du møter er verre enn meg, kan du slå på tråden da?
Nei, jeg tror ikke det.
Jeg vet ikke om du har sett på det regnestykket.
En film lages av en stor gjeng over tre måneder.
Så ses man aldri igjen.
Vi to bestemte oss.
Du var sjefprodusent, og vi to skulle holde kontakten.
Dette er 40 år siden.
Andre kan gå et helt liv og angre, men ikke du, virker det som.
Nei, jeg sverger på et vis til det Sinatra synger.
Bitre feilskjær, ja, et par Men så få at de ikke er verdt å nevne
Det er min filosofi.
"Jeg gir hønene mat."
"Og jeg sanker egg."
Stor båt.
-Stor båt? -Ja.
-Hørte du den? -Jeg hører den.
I 1987 kjøpte Nancy og jeg huset.
I utgangspunktet skulle jeg da spille i to filmer.
Idet boliglånet var signert, ble én film avblåst.
Det føltes ufortjent.
"Jeg er 37 år. Fortjener ikke jeg sjøutsikt fra stua?"
Jeg sa til Nancy: "Enn om vi ikke kan beholde det?"
Enn om vi ikke har råd?"
Da svarte hun: "Vel, da flytter vi."
"Det er jo vi som er greia."
Og man ser at karrieren hans har hatt sine nedturer, beklager det er sant.
Men neste dag er han i full sving igjen med å skape noe nytt.
I 1992 debuterte jeg i en Broadway-musikal med Bernadette Peters.
-Paula -Navnet låter kjent for meg
-Helt gæren etter Paula -Kiling i magen når du synger til meg
Det er tilfredsstillende å gjennomføre en vellykket tagning.
Men å ha premiere på en stor oppsetning foran et jublende publikum…
Det er nesten som på film.
Du bærer på så mye agg At du kunne fylt Empire State
Hvordan får man en rolle på Broadway?
Jeg spilte inn en film i San Juan.
Og hvordan får man en slik jobb?
Jeg synger jo, men er også komiker.
Men som komiker får man aldri synge oppriktig.
For folk forventer at du skal få noe i hodet.
-Jeg visste ikke at han kunne synge. -Jeg ante ikke det.
Jeg har alltid visst det. Nå fikk resten av verden se det.
-Dette vil vel endre livet ditt.? -Dette har iallfall vært en drøm.
Alle skuespillere må oppleve å stå på scenen i New York,
ellers er man ikke fullbyrdet som skuespiller.
TONY-PRISEN BESTE MANNLIGE HOVEDROLLE
Det er så mange jeg må og burde takke, men…
Sannheten er at dette klarte jeg helt på egen hånd.
Han er aktuell med en premierefilm. Motspiller er Steve Martin.
Den heter Brudens far.
Martin…
Det sies at du er filmens hovedattraksjon.
Det vil jeg ikke si, men filmen er veldig morsom.
Hvordan vil du beskrive Brudens far?
Tja, den er rørende.
Det er en komedie med rørende øyeblikk.
Og det er både sofistikert og enkel humor.
Hallo!
Beklager ventetiden, jeg heter Franck. Gleder meg.
Igjen ser man noe veldig outrert.
Og så funker det.
Franck skulle legemliggjøre Steve Martins fremmedgjorte blikk på det som foregikk.
-Det er problem. Hanck nekte lage kylling. -Nekter å gjøre hva?
Kimberly Williams og Diane forsto hva han sa.
Det gjorde ikke jeg.
Men i hvilken grad?
Vær så god.
Du har ikke listen klar, men vil holde et bryllup i eget hjem 6. januar, sant?
Produsentene var skeptiske til rollefiguren.
Du har ikke listen klar, men vil holde et bryllup i eget hjem…
Så vi tonet ham gradvis ned.
Du har ikke listen klar, men vil holde et bryllup i eget hjem 6. januar, sant?
Så sa Steve: "Nå røyk vitsen, for dette skjønner jeg."
Med respekt å melde, velkommen til 90-tallet.
Det er umulig å forstå deg. Sier du faktisk noe?
Jeg sa til Charles at det er stas å være her.
Du er lekker med slips. Fargen skurrer, men skjorten er fin.
Ok.
Steve spiller brudens far.
Liker du Steve bedre enn du liker meg?
Jeg kan si én ting som nok kan gi inntrykk av jeg er overfladisk,
men da misforstår folk.
Steve har mer å tilby meg enn hva du har.
Kan du prøve å te deg vanlig bare et lite øyeblikk?
Se på meg som folk!
Noen sekunder er alt. Se på meg slik en vanlig gutt ville gjort!
Ikke tull med meg. Da må du ta fly tilbake. Forstått?
Jeg forstår at jeg er glad i deg.
Jeg var 40 da jeg spilte Clifford på 10.
Marty Short er en eminent skuespiller.
Siden han er komiker, oppfatter kanskje ikke alle dette.
Men komiroller er ikke enkle, de er ekstra vanskelige.
Er du en komiker som også kan spille, eller en skuespiller med sans for komikk?
Jeg er vel en skuespiller som jobber med humor.
Eller annet du kan tilby.
Du er litt utålmodig til å være poppis psykolog.
Får jeg forklare dette på min måte? Takk, veldig fint.
Hva ved en film kan være fristende? Ikke penger, vel.
Jo. Penger.
Kan jeg få kameraet, takk?
HJELP, VI ER PÅ FERIE I KARIBIEN
Klart det, sjef.
Nitti prosent av karrieren har, kommersielt sett, bestått av flopper.
Men jeg var med i mange nok kassasuksesser til å holde det gående.
Så de kan altså lese tankene våre?
Jeg kjenner ikke til deg eller arbeidet ditt.
Men jeg syns du er en uhyre talentfull ung mann.
Og sånt bommer jeg aldri på.
Jeg har aldri hatt en klar plan.
TRE PÅ RØMMEN
Jeg har ikke vært så slu kommersielt sett.
Rasshøl.
Ja?
Tross mange flopper har jeg aldri følt at jeg ikke hører hjemme i bransjen.
Du er faktisk en overgriper.
Folk vil kreve at du vedkjenner det.
I motsetning til…?
Hva er du, da, Mitch?
I mine øyne er det helt fjernt å si:
"Innspillingen var helt forferdelig, men jeg håper inderlig filmen slår an."
For om kommersiell suksess betyr alt, har man dårlige odds.
Det man bærer med seg, er opplevelsen av å lage den.
Var det en kreativ prosess? Var middagene morsomme?
Var det fint å være sammen?
Hva er det?
Aha!
Entertainment tonight!
Vi icenesetter en frokost. Jeg har egentlig spist alt.
Gud hjelpe, så sulten jeg er.
Helt innhul. Jøye meg.
Nam, så godt.
Vi er på Snug Harbour, og jeg tar sesongens første vodka tonic.
For dette er årets første sommerdag.
Dette…
Dette… er altså årets første sommerdag, Henry.
-Er det fint å være her, pappa? -Ja.
Den flotte hytta vår i Canada.
Se så høyt, mamma!
Den ble kjøpt av Nancy. For min del ble den kjøpt usett.
Og der er barna.
Jeg sto ved kjøkkenbenken da hun fortalte Marty om hyttekjøpet.
Jeg spurte om han hadde sett den. "Nei", svarte hun.
Da tenkte jeg: "Jøss, kunne jeg gjort det? Kanskje jeg burde!"
Jeg lystret alltid Nancy. Hun var bare den typen.
"Larry, kan du hente de der og komme hit med dem?"
"Ja vel, Nancy." Gjorde ikke du også alt hun ba deg om?
Hun hadde en… kjærlig autoritet.
Hei, si noe morsomt.
Å…
Jeg… er her med gutta…
Her er det sånn at når man ankommer…
Selv om man ikke har vært her på et år, føles det som det var i går.
Jeg så for meg at dersom det fins et himmelrike,
så er det kanskje som å være på yndlingsstedet sitt i all evighet.
Da blir det i så fall dette stedet her.
Der er Meg Kasdan.
Slipp ut, Ollie.
Hei, Marty.
-Hei, kjære deg. Velkommen hit. -Takk. Det er fantastisk her.
Og her er selvsagt…
Larry Kasdan.
-Hallo, Marty. -Hei, Larr.
Det er flott her. Gratulerer med et fabelaktig feriested.
Takk. Det hadde ikke vært mulig uten Cross My Heart.
Vel, jeg har jo medvirket noe, da.
Idet man ankommer, rives man inn i Martys verden.
Unnskyld, Andrea. Hva spiller dere, unger?
Monopol.
Burgere på grillen. Canadiske grønnsaker kuttes opp inne.
Catherine O'Hara er så vennlig å besørge tilberedningen av dem.
Wow!
-Velkommen… -Tusen takk for at vi får oppleve…
-…til Dole-Shores gods. -…vakre Snug Harbour
Ja, det er herlig. Vet agenten din at du er her?
Agenten min bryr seg ikke om hvor jeg er. Aldri noensinne.
-Har du spist noe pai her? -Ja, massevis.
Jeg ser nå iallfall ikke sånn ut.
Han serverer en drink han oppdaget på Jamaica.
Ting.
Nå skal jeg lage en drink til deg.
Au…
Å, stemmer, du er jo dranker.
Vær så god.
Oppi med is.
Og kroppshygiene er for fjols, så disse to er ikke blitt vasket på en stund.
Så åpner man en Ting.
Her.
Veslejenta mi.
-Kom igjen, Tom. -Ja…
-Syttitre! -Sekstini!
Nei, 65…
Å, Marty… Jeg har så mye tyngde å legge bak…
-Ikke gjør det så… -For hardt.
Hei.
Dette er Snug 96. Hva er i veien, kjære deg?
Noe i lysken. Må ha vært noen sprell i går.
-Oi da! -Nå er hun i gang.
Han har flere venner og bekjente enn noen annen i Hollywood.
Han kjenner alle fra toppen og ned til nedre del av toppen.
Vi er lykkeligere enn noensinne.
Her er eldstesønnen Tom.
Tom, skal du få deg en jobb snart?
Nei, pappa. Jeg elsker Canadas dype skoger.
Men vi er jo glad i ham.
Første gang vi møtte Marty, reiste han seg og imiterte Tony Bennett.
Han sang "I Left My Heart in San Francisco".
I det øyeblikk ble det klart for meg
at han her ville jeg være sammen med så mye det lar seg gjøre.
Tommy! Jeg liker minespillet ditt.
Vi hadde barn på samme alder.
Vi samlet familiene til grillfester og middager.
Og vi var rett og slett sammen, for hvem vil vel ikke omgås Marty?
-Vil noen ha rødvin? -Gjerne.
-Vi var i samme livsfase. -Ja.
-Her er Nancy Short. -Gratulerer med morsdagen, Kate.
Hun er en mor jeg beundrer.
Og her er Oliver.
Mr. Henry Short.
Tom og jeg er gamle kjente. Rita og Kate også.
Vi hadde barn på samme alder. Det var sentralt.
Vi la til rette for lek for småtassene sånn at det ble mulig for oss å prate.
Til sammen hadde vi vel…
Tja, 17 eller 15… Det var mange barn.
Send den.
Det mest talende er kanskje hvordan barna mine forguder Marty.
Fra de var helt små har de ønsket å være sammen med ham.
Under middager ville de bort til ham, snakke med ham og prøve å imponere ham.
-Hold an litt, Lucy. Ethel? -Den er min!
Lucy! Ethel!
Det var dette Ricky gjorde.
Hvem må de ha kjær?
Jeg har bursdag, hør nå her.
Jeg ber dere om å holde meg aller mest kjær.
Ikke de teite foreldrene deres.
Tom og Rita.
Kjedelig!
Og Steven og Kate. Gammalt nytt, ferdig med dem.
Venner er nesten like viktige som familien for ham.
Det er en sosial dynamikk som det ikke er bare bare å håndtere.
Jeg er en nær venn av mennene, mens Steven er en nær venn av kvinnene
Så det ble veldig…
Har ikke du lagd en film om dette, Larry?
Marty, bli med på denne dansen.
Jeg hang ikke med på de kvikke replikkvekslingene
mellom Tom, Marty og Walter.
Så jeg endte med å gripe til videokameraet.
De blodige fotsporene fra det siste stupet.
Se bevisene.
Marty og Tom fikk en lys idé:
"Vi gjenskaper scenen fra Butch Cassidy and the Sundance Kid!"
Dette er trist, gitt. Vi blir jo snart drept.
Gjør deg klar til å skyte skurkene.
Det fins bare én fluktvei. Vi burde hoppe.
-Ja, vi kommer til å bli skutt. -Så kom igjen, da.
-Jeg hopper først. -Nei.
-Hopp først du, da. -Nei.
-Hva går det av deg? -Jeg kan ikke svømme!
Har du tørna? Fallet vil ta livet av deg.
Mor sa støtt at det å hoppe fra klipper er som konfekt.
-Du vet aldri hva du treffer. -Nettopp.
-Kom an, Forrest. -Jeg kan ikke svømme.
Så morsomt.
Gud hjelpe meg! Vi vil nok dø av fallet, gitt.
Å, pokker!
-Å, pokker! -Å, pokker!
Nå skal vi ut på farten med Jiminy Glick.
Her sitter et fullblods ikon klart til intervju.
Steven Spielberg er på besøk. Hei, Steven.
-Hei, Jiminy. Hyggelig. -Har du vunnet en Oscar?
-Ja. -Hvorfor det?
Du har lagd så mange filmer. Når skal det komme en storfilm?
Vel, hva legger du i "storfilm"?
Noe som slår an hos publikum.
Jeg håper på det, for du er flink.
Jiminy Glick, en legende i egne øyne.
En intervjuer hinsides sin stand.
Han stiller spørsmål ingen vil besvare.
-En donut? -Gjerne.
Hersens Covid!
Vær så god.
Premisset er at den dårlige intervjueren vet lite om intervjuobjektet.
Du tror jeg er Michael Keaton, en bekjent som også er en god skuespiller.
Dere er vidt forskjellige, for han spiller troverdig.
Du er mer sånn… "Hva for noe?" Og det er jo også fint.
Et øyeblikk, det er noen som… Hallo?
Å, hei, Dixie.
Han får fritt spillerom til å si ufine ting som har noe sant ved seg.
Og likevel ler intervjuobjektene.
Selv om blikket er daft, kan det jo være tannhjul som snurrer og går bak der.
Jeg hadde jo håpet på en A-kjendis, men det er stas å ha deg her, Bill… Hader.
-Navnet ville ikke ha kledd en stjerne. -Nei.
-"Leo DiCaprio" er jo fjetrende. -Ja.
"Bill Hader" låter som en vindusmontør.
Man merker hva Marty mener om karrierejag i showbusiness.
-Når har filmen premiere? -11. juli.
Å, da er jeg bortreist.
Du får mange dårlige anmeldelser.
Hvordan føles det, og hvordan bearbeider du det, Steve Martin?
For det første er det mange som får slakt. Chaplin fikk også det.
Buster Keaton fikk slakt.
Nei, strengt tatt ikke. Ikke i samme grad som deg.
Jeg har alltid vært fascinert av nek med makt.
Svitsjer man på dagtid, vil det dukke opp en programleder,
som har en assistent, som stresser fordi en tunfisksandwich er forsinket.
"Hva slags tunfisk er dette her?"
Flott, ringes siden.
-Hei, Leanne. Står til? -God morgen, Mr. Glick?
Gul markeringstusj liker jeg ikke. De er ikke gøyale.
Figuren skulle på kjendisarrangementer.
I filmen Pure Luck får jeg en allergisk reaksjon på et bistikk.
På settet sa Nancy at hun ikke kunne se det var meg.
Og det likte jeg.
Emmy-prisutdelingen nærmet seg.
Hei, dette er Jiminy Glicks Lalawood.
Jeg er så gira over å være på prisutdelingen.
Jeg ønsket å være anonym der.
Jeg står her med John Legworth… Lig… Lock…
-John. -Lockwo…
-Du jobbet på sirkus. -Som vandrende vanskapning.
Du trengte ikke stylter.
Nei, jeg er en hengslete, abnorm skapning, og…
Velsmakende. Hva har du på?
Godt å se deg. Du ser mye slankere ut.
Jeg har fått utført fettsuging fra alle hull.
Det virker som om han kunne ha improvisert som Jiminy Glick i det uendelige.
Du har et enestående vesen. Tusen takk skal du ha.
Oi, den latteren hadde jeg ikke hørt.
Han går høyt, og han går lavt.
Og han fornekter seg aldri når det gjelder å finne et passende ord for
de lave toneleiene.
"Kinko biloboe."
Å gud, det kan ikke stemme.
Det er dadaistisk underholdning. Alt er reinspikka tøv.
Og en persons karriere står overfor denne bajasen.
Intervjuet er ferdig.
Gud av meg! Ring etter en erstatter.
Det er en skikkelig pønka figur.
Hva er det du har uoppgjort med nazistene?
-Hva jeg har uoppgjort? -Ja, du rakker alltid ned på nazistene.
"Å, nå skal Mel Brooks rakke ned på nazistene igjen", tenker man.
-Du vil ikke være førstesidestoff, du. -Nei, men når jeg kommer hjem og får se…
Men det er noe veldig subtilt også… Ved Jiminy.
En øm, empatisk side ved ham.
Og så er det de ulike nivåene. Jiminy er innom både høyt og lavt.
Det må alltid være interessant for din egen del.
Man må tenke at det blir gøy, og at man gleder seg til å gå på jobb.
"Jeg vil at vennene mine skal se dette."
Dette har vært utrolig morsomt.
Dette er faen meg det mest vanvittige intervjuet jeg har opplevd.
Dette er julen 2003.
Henry Short på 14 har nærmest pyntet juletreet selv i år.
Det ser fint ut.
-Sånn? -Ja.
Vi har juleselskap hvert år der folk opptrer.
Er det noen andre her?
Marty innleder showet.
Så kommenterer han andres innsats etterpå. Som om man ikke var ubekvem nok fra før.
Hvem her husker Alene hjemme?
Det er sikkert flere også.
Mine damer og herrer, Mr. Danny Aykroyd.
Glenn Frey her, en glad, gammel ørn.
Sally Field, folkens!
Sånn ja.
Sally Field, folkens.
Vi har selveste Supernullet her. Steve Martin skal synge.
Det krevde litt innsats.
Jeg øvde i seks måneder på å spille "Auld Lang Syne" på banjo.
Så jeg måtte være klar til å synge noe.
Det holdt ikke å bare kose seg med mac and cheese, slik normale folk gjør.
Jeg måtte ta sangtimer.
Juleselskapet vokste seg så svært at det ikke ble plass i huset.
Jeg spurte hvordan Nancy ville korte ned gjestelisten.
Hun svarte: "Vet de ikke hva ungene mine heter, ryker de."
Det brygger opp til storm.
Nå begynner den.
Hørte dere det?
Skal jeg hente barna?
-Ja, jeg jeg har ikke lyst til å kjøre nå. -Ok.
Så ring.
-Eller skal vi bare spise på klubben? -Ja.
Ok, kan du ringe og høre om…
Gud av meg! Herre min skaper! Jeg…
Det er sånn jeg egentlig ser ut.
-Nancy… -Må ta telefonen.
En psykolog sa at noen par har en direkte forbindelse,
mens andre par finner sammen gjennom ting.
Forbindelsen er annerledes.
Deres forbindelse var slik.
Hun syntes alt han sa var hysterisk morsomt.
Og det var ekte latter.
Hun lo ikke som kone, men som seg selv.
"Si det en gang til."
Hun var hans største fan.
Ingenting er mer rørende ved de gamle opptakene
enn synet av henne som ser på ham, og ler ukontrollert.
Ikke for å tekkes ham, men fordi hun oppriktig syntes han var helt suveren.
Mamma danser pappadansen.
Jeg klarer ikke å danse den slik du gjør. Hvordan er nå den andre?
I 2007 trodde hun at hun hadde fått brokk.
Legen trodde også det var brokk, men ville foreta en røntgenundersøkelse.
Og røntgenundersøkelsen avdekket en svulst i eggstokken.
Og da ringte jo noen tabloiden National Enquirer.
Så alt ble slått opp der.
Manageren min Bernie Brillstein ringte og sa:
"Hei, kompis. Det gjelder to ting. Det kjipe er at saken er slått opp.
Lyspunktet er at bildet er fint."
Noen dager senere ble det påvist kreft.
Han jobbet i denne perioden.
Familien, Nancy og alle andre sa:
"Du kan ikke slutte å arbeide selv om sykdommen gjør sitt inntog."
Men jeg skulle spille inn Damages.
Klientene mine er helt uskyldige.
Ingen ante hva som foregikk, så Glenn ropte: "Her er Marty!"
Så jeg bare… "Ja! Må bare en tur i garderoben."
De var på middag i hytta vår da Nancy ba om å få snakke med meg.
Så da ble jeg jo med inn på mitt rom, siden det var Nancy ordre.
Hun sa at hun hadde kreft og fortalte om det som pågikk.
"Ok…" sa jeg. Hun var beroligende og nøktern.
"Jeg ville bare si det." "Ok."
Så gikk vi til middagsbordet.
Man håper jo at alt skal ordne seg.
Dette var uvisst innledningsvis.
Men etter hvert viste det seg at det ikke kom til å ordne seg.
Nancy var beundringsverdig simpelthen ved å være seg selv lik.
Fryktløs og bestemt. Det vet du jo som kjenner henne.
En fighter.
Den dama klarte alt.
Hennes tilnærming var: "Kreft eller ei, jeg lever slik jeg vil."
Til tross for smertene spilte hun tennis.
Jeg besøkte dem på Snug Harbour sommeren før hun døde i september.
-Hei, skatt. -Hei, snupp.
-Vi koser oss. -Du er vakker.
Vi lot henne slå an tonen og fulgte hennes eksempel.
Hun så jevnt over lyst på ting.
Så hun tenkte at hun kunne bekjempe sykdommen.
Hun fikk en ny cocktail av cellegift og sa etterpå at hun var blitt frisk.
Hun leste om sykdommen på nett én gang, men gjorde det aldri igjen.
Hun ville ikke vite, bare holde koken inntil det ble umulig.
Han var den perfekte partner, for han lot henne gjøre det.
Det var helt spesielt å bevitne det.
Syng ut, Nan.
Uforglemmelig
På alle vis
Og til evig tid
Sånn vil du forbli
Steve Martin har skrevet en melodi viet til Nancy Short, som døde for et år siden.
Jeg har tilegnet den til min venn Marty Shorts…
-Det går fint. -Beklager.
Jeg spiller den bare.
I alle familier må man håndtere det å miste noen.
Alle vil oppleve det, og vi må bare hedre dem og holde minnene levende.
Det var umulig å forestille seg Marty uten Nancy.
Ja.
Kunne han klare seg uten henne og være morsom uten henne?
HURRAHUSET
Først viet han seg fullt og helt til barna og familien, og deretter til arbeidet.
Jeg tenkte at nå måtte Martin gjennom alt det der på ny.
"Herregud, nå får det holde."
Vi snakker uforbeholdent om Nancy nå, vi unnviker ikke temaet.
Om vi har en telefonsamtale og er uenige, kan jeg si: "Få snakke med Nancy.
"For hun ser nok annerledes på saken."
Han brukte humor som hjelp og samlet på lystige stunder.
Du må formidle at humor er livsviktig.
Jeg prøvde å hjelpe til. Man ville se til at de klarte seg.
Hei, video.
Frem til de fikk stablet seg på beina.
Han jobbet mye.
Høytiden er her
Hva holder du på med?
Han har fortalt at han var vant til å turnere uten Nancy.
Så fraværet hennes føltes mindre påtrengende når han var på jobbreiser,
enn når han var hjemme alene.
Hvordan skulle det gått uten den fartingen?
Han tenkte nok at Nancy ville blitt lei seg om han bukket under.
Jeg skulle i møte med ham.
Da visste jeg ikke at han hadde mistet kona for få år siden.
Han hadde mistet sin bedre halvdel.
Det var slik Lorne Michael beskrev sorgen hans.
Jeg ville lage en teit komiserie med en sær vri.
Den skulle nærme seg det fjollete, uten å bikke helt over.
Interiørdesigneren foreslo feng shui, men jeg ville Wang Chung!
Hun er i live!
Noe av det jeg hadde skrevet, syntes han var dumt.
Jeg sa: "Er det ikke smart å skape noe skikkelig dumt?"
Han svarte: "Da kan jo jeg ta på en rød parykk og løpe i ring."
En del av meg ble fristet.
"MULANEY" ER SKIVEBOM
Jeg fant ikke en form som traff.
Jeg støtte på ham i gangene. Anmeldelsene og seertallene var skuffende.
Han tok tak i meg og sa: "John, sånn er det bare."
Så sa han: "98 prosent av alt flopper."
Han var oppriktig: "Sånn er denne jobben."
Ingenting funker før noe brått funker.
Marty er travlere og mer ettertraktet nå enn hva han noen gang har vært før.
Han står bak en produksjon som har skrevet historie på strømmefronten.
Han og Steve holder show sammen.
Og dette springer ikke ut av et ønske om å forbli i toppsjiktet,
tyne ut mer penger eller å være aktuell.
Det er ingenting sånt inne i bildet. Martys mål er utelukkende å storkose seg.
Slutt å forgude meg!
Takk, jeg er ukens gjesteprogramleder, Martin Short.
Å, hei sann.
Jeg er skuespilleren, komikeren, filantropen
og den prisbelønte pornoskuespilleren Martin Short.
Mange spør: "Hvor får du all energien fra?"
Jeg pleier å svare:
"Kom deg til h***** vekk! Takk!"
Jeg setter deg på høyttaler.
-Jaha? -Det er Steve Martin.
Hei, Marty.
Hei, Steve.
Jeg ringer for å si at jeg verken liker deg eller de du omgås.
Du måtte bare ringe og si dette?
-Nei, jeg håper ikke dere gjør opptak. -Nei, absolutt ikke.
-Det får holde. Det er under pari. -Ja.
Alle kjenner følelsen av å ha en venn, som man kanskje ikke har sett på ett år,
men som man klikker med umiddelbart når man ses.
-Husker du hva vi gjorde i den filmen? -Tror du det kan funke?
Det må funke.
Vi intervjuet hverandre på en humorfestival.
Jeg må spørre om noe. Du imiterer folk, det gjør ikke jeg.
Vi ville gjenta det.
Marty hadde et soloshow, og jeg hadde et show med et band.
Et musikalsk humorshow.
Så jeg mente at vi kunne slå dette sammen.
Steve og jeg har kalt showet "I mangel av sparepenger".
Vet dere hva som er fint med å turnere med ham?
Ingen paparazzoer.
Kjenner dere på noe nervøsitet overhodet før showet?
-Null. -Null.
Kjedelig svar, eller hva?
Jeg er litt mer nervøs enn Marty. Han tar det veldig med ro.
-Og han er mer nervøs fordi… -Jeg bryr meg.
-Samme gamle vits. -Ja.
Derfor har jeg aldri blitt rik. Steve bryr seg faktisk.
Når jeg tenker på Steve…
Det skjer ikke ofte, men når det skjer, er én ting mer slående enn noe annet,
nemlig at du er ufattelig blek når man ser deg i levende live.
Det er som å bli hjemsøkt.
Du er som en ihjelfrosset Anderson Cooper.
Det der konseptet med skittkasting var det han som begynte med.
Jeg syntes det var ganske artig.
Så jeg begynte å ta igjen, og han svarte.
Så ble dette etter hvert en samtaleform for oss.
I Only Murders in the Building spiller vi mot Selena, som vi ikke kjente.
Marty og jeg har denne innforståtte tonen når vi slår i hjel tid mellom filmingen.
Og etter noen år begynte Selena å ta etter oss.
-Hvordan kom du deg inn? -Det var ulåst.
Jeg låser aldri.
-Galskap. -God naboånd.
Det bor trolig en morder i bygget.
Men hvite gubber frykter vel bare tarmkreft og samfunnsendring. Trist.
Marty sier: "Tenk å få oppleve dette.
"Jeg får være sammen med gøyale folk og ler meg gjennom leseprøvene."
Steve mener at dette er et gyllent øyeblikk.
Jommen sa jeg øyeblikk…
Snu det mot deg selv nå.
-Jeg holdt foran. -Ja.
Marty og jeg liker å flikke på vitser
for å finslipe inntil de nesten er nøyaktig utformet.
Men innenfor nøyaktigheten er det noe spillerom.
Hæ?
Herregud, Mayberry.
-Det er ikke negativt. -Sant nok.
-Det går an å si… -R.F.D.
Hva med å si "Herregud, Opie"?
Eller… "Richie Cunningham", som han het i Happy Days?
Det passer ikke helt når du sier Ollie og Ron-Ron.
Jeg sier bare: "Hæ?"
A-kjendis. Du lyktes.
-Ja. -Ok.
-Forfra. -Seriøst?
-Jeg syns syns på han der. -Ja.
Vennskapet vårt vil jo vare til siste slutt.
Du behøver ikke å si noe fint om meg,
særlig ikke mens du ser meg i øynene.
Om vi gjemmer oss bak menyene, da?
Det kan funke.
Som en vennlig gest kan jeg koble trygghetsalarmen min til deg.
Vi kan få utført koloskopi sammen.
Jeg vil nok aldri gi meg.
Jeg vil gjerne være den beste versjonen av meg selv den dagen jeg dør.
Marty viste meg at er viktig å møte slike hendelser på riktig måte.
Marty forstår seg på livet.
I komiverden fins det ingen som er kvikkere, skarpere eller morsommere.
Han har en medfødt evne til å nå inn til folk.
Man kan skrive "G-L-E-D-E". Og det er en vedvarende tilstand.
Det er en konstant størrelse, som lysets hastighet.
Marty opererer i gledens hastighet.
Hei, elskling.
For en vidunderlig dag.
Michael og Brian Short.
Pass opp for pyttene.
Ensemblet er samlet på Snug Harbour.
Wow! Jeg er faktisk imponert.
-Hei, Marty. -Hei, Andrea.
-Hei, skatt. -Hei, skatt.
Du filmer meg, men jeg filmer deg.
Dette er en pressekonferanse, barn. Og alle forguder meg.
Skjærer du den grimasen igjen?
Hallo, Danny! -Hallo.
Hei, kaptein.
Den fabelaktige Catherine O'Hara. Heia!
Wow!
-Hei, ese. -Nå må du bli voksen, Dave.
-Andrea, se den baken. -Bælfeit.
-Fin ferie, Stevie? -Gjestgiver, vi trenger påfyll.
Hunder misliker meg, jeg vet ikke hvorfor.
-Mener du det? -Ja.
Det kan hende du…
Kjør på, snuppa!
God thanksgiving day.
Kutt ut.
Hei, mamma.
Det var nyhetene. Vi snakkes.
Og…
I mellomtiden…
Koser du deg, pappa?
Ja.
Jiminy du har jo intervjuet så godt som alle.
Men du har aldri intervjuet Martin Short.
Nei, han interesserer meg ikke.
Jeg syns folk som streber og sulter etter anerkjennelse,
uten å på noen måte gjøre seg fortjent til anerkjennelse,
er støtende.
Har du hørt at det lages en dokumentarfilm om ham?
Vel, det lages jo film om alle om dagen.
Altså, det lages dokumentarfilmer om alle som har levd gjennom tidene.
Personlig mener jeg at Martin Short…
Han har tre stemmer, to frisyrer og fire dansetrinn å spille på.
Man burde ikke kunne slå seg opp da, men han har klart det.
Men det tiltaler ikke meg.
TIL MINNE OM CATHERINE O'HARA
TIL MINNE OM KATHERINE ELIZABETH SHORT
Tekst: Dario Kverme Birhane