Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
E a doua zi de Crăciun
și e o zi superbă…
în însorita Californie.
- Bună, Nancy! Crăciun fericit! - Bună, iubitule!
Bate cineva la ușă!
E Tom!
- Crăciun fericit! - Mamă! Crăciun…
Vâsc!
- Vai, unde? - Chiar aici.
Câte Crăciunuri sunt? Din '72 până în '92. Sunt 20 de ani.
- Prea multă lumină? - Nu pentru ridurile tale.
Aici sunt Dave Thomas și Harrison Thomas.
Își astupă urechile. De ce? Să fie din cauza ta?
Mi-ai plăcut în Singur acasă! Ai fost minunată!
- Ce faci, Steve? - Mă distrez, Marty. Serios.
Să vă spun ceva despre Marty.
Să spunem că vrei să dai o petrecere și-l inviți pe Marty.
Dar Marty nu poate veni.
Atunci anulezi petrecerea.
Uitați-vă la Marty!
MARTY, VIAȚA E SHORT
O să fie vreo campanie de denigrare pe care nu o voi promova.
E amuzant că trebuie să ne prefacem că nu ne știm.
Deloc.
- E bazat pe faptul că ne cunoaștem. - Da?
Am vorbit de mii de ori.
Eu și Larry am luat masa de un milion de ori.
- Un milion de prânzuri. - Așa e.
Un milion de prânzuri pline de pasiune.
- Acum doar continuăm conversația. - Așa e.
În meseria mea, există o traiectorie profesională tradițională.
Televiziune, filme, apoi Broadway, propriul stand-up,
gazdă de reality-show, teledonul Chabad, Palm Springs Follies,
apoi emisiunea asta.
Nu mă așteptam să ajung un star.
Nu am spus: „Mamă, am reușit!” Nu s-a întâmplat așa.
Mi-am spus: „Am o ipotecă.
Am copii.
Am cea mai tare meserie din lume. Sunt al naibii de norocos!
Cum pot continua?”
Ce fac cu cuțitul ăsta?
Fac comedie.
Un anumit tip de comedie.
Vine unchiul Jack! Aruncă-mă!
Sunt schițe cu accent pe personaje.
Puține glume. Nu prea sunt glume în scenariile mele.
Trebuie să aveți încredere.
Dle Bonks, cu asta mă „ocop”. Aveți încredere!
Nu-mi place când fac ce pot face alți 200 de actori.
Simt că-mi irosesc timpul.
Când îmi fac arta neobișnuită,
deși poate nu e bună, dar e o artă specifică,
atunci sunt foarte fericit.
Să înceapă petrecerea!
Personajele interpretate de el nu sunt doar niște caricaturi.
E greu să faci să pară real un personaj extraordinar de bizar.
Ia!
El reușește.
Despre ce e cartea asta?
E ca o scrisoare de dragoste,
cu un strop de ură, într-o spumă de moca, să spun așa.
Parcă ți-ai vedea cel mai bun prieten, care e și cea mai ciudată persoană.
- Cum e cu personajul? - Pălărierul Nebun o să iasă foarte bine.
Nu știu. Încă nu l-am dibuit. Poate nu prea știe engleză.
Salut! Mai ai căpșuni acolo, Pârșule?
Sendvișuri stricate? Îmi plac alea! Ție, nu?
- Cam așa. - Îmi place sâsâitul.
Da, prea mult somn. Somn!
- Prea mult ce? - Somn!
Prea mult somn!
Mai ai mâncare acolo, Pârșule? Sendvișuri stricate sau căpșuni?
Ador căpșunile! Tu, nu?
Nu vă dați seama de câtă energie e nevoie
ca să faceți ce face el.
Nu s-a obosit niciodată să se îndoiască de vreo decizie.
Nu s-a temut că a luat decizia greșită.
Știți câte ore în plus ați avea pe zi fără acea anxietate?
Eu aș avea 23 de ore în plus.
Bună! Cine ești?
Pleacă!
Nu-mi place ce spui
Acum…
Doamne, e oribil! Dar partea cu sprâncenele e fantastică.
Ia aminte, Ron!
N-ar trebui să începi povestea cu…
Ca să te simți mai bine, poți fi contactul meu de urgență.
Putem face colonoscopii împreună.
Bună! Ce mai faceți? Nu știam că sunt filmat.
Ce ciudat! Nu sunt obișnuit cu pozele. Sunt timid.
- Bună dimineața, domnule! - Bună dimineața!
Aș spune că am eșuat cam 80% din cariera mea.
Cred că e o statistică bună.
Showbizul înseamnă talent, noroc și rezistență.
Dar poți avea talent, tenacitate, poți să treci peste obstacole,
dar, dacă nu ai încredere să eșuezi, nu poți face asta.
- Pe platou. - Bine.
- Bună! - Bună!
- Pot veni la înmormântare? - Da!
Te rog! Avem nevoie de tine.
Tu ești liantul! Tu menții legătura dintre noi doi.
Fără tine, suntem pierduți.
Exact. Hai!
CRIME ÎN IMOBIL
- Avem scena aia, dar o știm. - Da.
Încep să mă simt tot mai stăpân pe replicile pentru restul sezonului.
Mă duc să mă îmbrac.
- Ne vedem! - Pa!
- I-ai lăsat să intre. - A venit Ron Howard!
Vai de mine!
Începe distracția!
- Am niște întrebări tăioase. - Sigur.
De ce continui să te forțezi?
Nu știu. Îmi plac aplauzele.
- Eu am altă întrebare. - Așa.
De ce continui?
Cred că e important, atunci când ești „talentat”,
să-ți împărtășești darul cu alții…
Nu știu, ca tine.
- Suntem foarte recunoscători. - Știu.
Te-ai întrebat vreodată ce-ai făcut?
Da, aici e Whitton Road. Mă întreb cine e acea femeie.
Acolo era dormitorul meu.
Aș minți dacă aș spune că fac comedie în urma unei traume.
Din contră. Viața mea m-a inspirat. Am avut o familie amuzantă.
Eram cel mai mic, cu cinci ani mai mic decât al patrulea.
Am primit multă atenție și multă iubire.
Toți mi-au spus toată viața că sunt grozav, amuzant și fabulos,
încât am ajuns adolescent
fără să-mi fac griji că sunt
un tip cu coșuri și o freză ciudată, spunând: „Bună, domnișoară!”
Dacă fata n-ar fi acceptat să iasă cu mine,
m-aș fi întrebat ce are.
Și chiar credeam.
Am beneficiat de comedia satirică.
Fratele meu Michael a câștigat premii Emmy și Golden Globe,
pentru SCTV, MADtv și Schitt's Creek.
Eram încurajați în familie să facem lumea să râdă.
- Mereu a fost așa. - Da.
Dacă făceai pe cineva să râdă, chiar dacă supărai pe cineva…
Se întâmpla.
Tata era director de vânzări la Stelco, o funcție importantă.
Era foarte amuzant și sarcastic.
Avea accent irlandez. A venit aici la 21 de ani.
„Bună, Marty!”
Era cam dificil, nu-i așa?
Bea gin ocazional.
- Da. - Adică mereu.
Era sarcastic, dar în sens amuzant.
Marty, fiul meu,
nu are nicio șansă să devină vreun cântăreț.
Dar e interesat.
Persoana cu o voce distinctă e cea care e ținută minte.
Marty era foarte talentat.
A început să facă comedie de la cinci ani.
Spunea glume, interpreta schițe și cânta mereu.
- Țineai spectacole în pod, nu? - Da, Martin Short Show.
Începea marțea, la 20:30, cu Andy Williams.
Era în mintea mea. Scriam lucruri. „Marty o să cânte. Invitații vor fi…”
Aveam un succes răsunător în pod.
Dar, când era gata masa, reluam mai târziu.
ARHIVA FAMILIEI
Da! Mersi, dragă!
Broadway…
Copiii jucau hochei, dar eu cântam în pod…
Da. Protestau împotriva războiului din Vietnam, dar el îl imita pe Sinatra.
Marty face acum ce făcea și înainte.
Să-l aplaudăm pe minunatul om și bunul meu prieten, Eugene Levy!
Eugene „Leevy”.
- Levy. - Mă rog. Ia loc!
Uitați-i! Ați zice că se cunosc de ani de zile.
E cel mai vechi și cel mai drag prieten.
Am fost colegi de cameră.
- Am fost împreună o vreme, dar… - Da.
E o povară să fii canadian?
Nu, nu e.
Înțelegi tot? Să vorbesc mai lent?
Vorbim aceeași limbă.
Unde evadează canadienii? Se duc la graniță și se uită cu jind?
Marty mi-e cel mai bun prieten.
- Chiar e? - Da.
L-am cunoscut în 1970. Am fost colegi la Universitatea McMaster.
Pare un actor care încearcă cu disperare să obțină un rol dramatic.
Așa e.
Începusem Medicina, dar m-am mutat la Asistență Socială.
Credeam că era mai ușor.
N-am făcut teatru la liceu.
Când m-am apucat de Asistență Socială, am avut mai mult timp.
M-am implicat în toate piesele de teatru.
Dar tot nu părea realist să fiu actor.
Eugene Levy mi-a spus:
„Fă o carieră din asta! Vino la Toronto!”
Așa că mi-am impus o limită de un an.
Mi-am acordat un an.
„Dacă nu se întâmplă nimic, mă întorc la universitate.”
- Ai studii postuniversitare? - Nu, doar liceale.
- Mi-e greu să termin liceul. - Înțeleg.
- Dar o să-l termin. - Sunt sigur.
Am obiective pe care trebuie să le ating.
Foarte bine!
- Vreau să ajung judecător. - E bine să ai ambiție.
Nu-ți dai seama când aparții unui grup sau unei anumite perioade.
Era plin de creativitate în Toronto.
E o coincidență?
Sau comedienii canadieni au o sensibilitate
care prinde la public?
Cred că Canada, în special Toronto, e un centru al comediei.
Monthy Python veneau la noi înainte să ajungă în SUA.
Am locuit cu Eugene Levy pe Avenue Road, 1063, în Toronto.
Dădeam multe petreceri.
Paul Shaffer se așeza la pian și oamenii cântau.
Toți se cuplau între ei, petreceau și lucrau împreună.
Era chiar fantastic dacă te gândești.
Eram cu toții artiști și ne plăcea să râdem.
Toți eram entuziasmați și fericiți.
Iubeam să fim actori.
La stațiunile de vară din munții Catskill era mereu un „tummler”.
În idiș, înseamnă un tip care face tărăboi și pune lucrurile în mișcare.
Nu cred că Marty a fost în Catskill, dar sigur e tummler-ul viselor noastre.
Marty le avea pe toate. Vocea și comedia.
I-am spus că se joacă Godspell.
„Vino să dai probe! E un musical renumit.”
Ne-am dus împreună la probe, unde i-am prezentat-o pe Andrea.
Echipa Godspell căuta oameni obișnuiți,
care să aibă o energie debordantă,
să fie amuzanți și calzi.
A fost o premieră pentru Gilda Radner, Andrea Martini,
Eugene Levy, Victor Garber și Jayne Eastwood.
- O distribuție grozavă! - Da. Paul Shaffer cânta la pian.
- Ai avut o relație cu Gilda. - Da, toți o iubeau.
- Da. - Era adorabilă și amuzantă.
Folosea des autoironia.
În prima zi, mi-a zis: „Bună, sunt Gilda. Îmi pare bine!”
Avea un coș. Îl acoperea și vorbea cu mine.
- Toți o iubeau pe Gilda. - Da.
Pot spune asta cu siguranță.
Mai târziu te-ai însurat cu dublura ei.
Da, Nancy Dolman, care era dublura Gildei. Așa e. În Godspell.
Se spune că ai decis să te cuplezi cu oricine va juca acel rol. Așa e?
Da, asta a fost decizia mea.
Am dat probă să fiu dublură în Godspell.
Mi-a fost foarte greu, căci echipa era deja formată.
Erau prieteni buni.
Mai era și Gilda, care era spectaculoasă.
Și Andrea Martin, pe care o admiram. Toți acești… Și Marty…
La început, nu-l plăceam pe Marty.
Nancy era
extraordinar de frumoasă.
Avea un magazin de haine vechi.
Adusese contrabandă din Detroit.
Era epoca lui Joni Mitchell…
Semăna cu ea. Avea părul blond și lung.
Venea cu o pelerină de catifea și saluta.
Și toți băieții căscau gura.
Dar eu eram cu Gilda.
Ne despărțiserăm de câteva ori și ne certaserăm iar.
Eram iar despărțiți.
M-am dus la barul The Pilot. Acolo era Nancy Dolman.
Era amuzantă și excentrică. Și am vorbit.
Se despărțise de iubitul ei, dar nu i-am spus:
„Doar ce m-am despărțit de Gilda.”
Jucam într-o piesă, când a venit Nancy. Era vară.
Purta pantaloni scurți și maiou.
Eu purtam pantaloni scurți și tricou.
Ne-am dus la hotelul Four Seasons.
Am spus acolo: „Eu și soția mea vrem o cameră.”
Chiar și el a început să râdă. Păream de 12 ani.
Și asta a fost.
Din acest moment
- Ce? - Ea e soția mea, Nancy.
Ducesa cea frumoasă.
Care ascultă acum albumul The Goodbye Girl.
Nancy sau Bo Derek?
Îți ascult cântecul.
Ce perversitate, ce dramă
Mai bine o asistentă cheamă
Marty și Nancy. Ce echipă, nu?
Spun mereu că erau minunați, dar e adevărat.
El se poartă ca un copil. Ea e cea matură.
Am avut o perioadă dificilă în căsnicie.
Am fost la terapie și am fost întrebați:
„Aveți prieteni sau știți vreun cuplu
care să aibă relația pe care v-o doriți?”
Am spus: „Da, Marty și Nancy.”
Iar ea a spus:
„N-aveți idee câți oameni i-au menționat pe ei
când am întrebat asta.”
Bună, iubitule!
- Ce faci, dragule? - Bine, tu?
- Ăsta e un moment romantic? - Da, chiar e.
- După atâția ani. - Așa e.
- Urmează ceva oarecum relevant. - Era și timpul.
Spune-mi ce a dus la schimbarea vieții tale.
În industria de divertisment canadiană trebuie să faci tot.
Parcă ai fi la o universitate de showbiz.
În Canada, ori jucai Shakespeare, ori ceva la radio,
ori jucai în vreo reclamă.
La reducere, doar 39,95 de dolari.
Poate un spectacol de cabaret.
În vara anului 1973,
Second City, grupul de improvizație din Chicago,
a înființat prima filială în Toronto.
SEDIUL CELEBRILOR SECOND CITY
Gilda Radner și Dan Aykroyd lucrau acolo.
Era locul unde se întâlneau toți.
Toți au fost acceptați după probe.
Andrea, Catherine, Joe, Eugene, Dave și John Candy.
Eu n-am dat probă.
Nu-mi plăcea ideea de a fi amuzant la comandă,
pentru că mă temeam de asta.
Voiam să fiu Sinatra. Cântăreț, dar și actor.
Trebuie să fiu acolo
Unde spiritul meu poate fi liber
Dar începeam să simt că rămâneam în urmă.
Mă limitasem
și mă învârteam în cerc.
Nu simțeam progresul.
Al cerului
Îmi amintesc metroul din Toronto.
Metroul pleca imediat ce coboram.
Fugeam spre metrou.
Mergeam foarte încet. Pleca…
Îmi spuneam: „Când ajunge metroul, o să am noroc.”
Dar metroul se îndepărta atunci.
Nancy avea un contract în LA, așa că m-am dus și eu.
Urmează dra Nancy Dolman!
A avut succes și a apărut la televiziunea națională,
înaintea lui Marty.
Avea de toate.
O voce frumoasă, intonație și dicție perfecte.
Arăta ca un star de cinema și era foarte de treabă.
A fost un moment în care am cedat.
Paul Shaffer și Bill Murray erau în LA.
Pe atunci, Bill Murray avea succes și începuse să lucreze la SNL din acel an.
…a șaptea mea iarnă aici!
Paul a spus: „Eu și Bill ieșim la cină. Vino cu Nancy!
Trecem pe la mine, la Sunset Marquis.”
Eu și Nancy ne-am dus pe jos.
Eram copleșit. Am spus: „Nu pot să fac asta.”
Nu mai aveam de lucru de câteva luni.
Nu aveam niciun viitor și nu știam ce mă aștepta.
Am spus: „Nu mă pot preface că sunt fericit pentru Bill.
Nici nu știu ce fac!
Trebuie să mă liniștesc.”
Fiule!
De ce stai singur aici?
De ce nu te alături celor de afară, ca să te distrezi?
Nu am dispoziția necesară.
Sunt puțin deprimat.
Am stat acolo zece minute și n-am vorbit. Apoi, Nancy a spus:
„Cât timp mai stăm aici?”
I-am spus că nu știu.
Ne-am întors la apartament și m-am trezit indispus.
Apoi i-am văzut pe War Babies, un grup de improvizație.
A fost foarte amuzant. Ceva nou. M-au inspirat.
M-au inspirat doar privindu-i.
Parcă s-ar fi aprins toate beculețele.
„Asta ar trebui să fac!”
I-am spus lui Andrew Alexander: „Vreau să intru în Second City.”
Mi-a spus: „Bine.”
Marty Short avea o prezență aparte de cum a intrat în grup.
El a intrat în grup…
Majoritatea încearcă să-și găsească locul.
Cine vine în mijlocul reprezentațiilor, în locul altcuiva,
încearcă să imite persoana pe care o înlocuiește.
Dar el și-a impus imediat personajele puternice
în toate acele scene și…
era plin de încredere și foarte amuzant.
Am crezut mereu că, dacă urci pe scenă și arăți ca un nebun,
vei stârni râsete.
Și ești pe drumul cel bun.
Toate personajele conțin caracteristici ale persoanelor cunoscute.
Și e bine așa, căci asta le face,
chiar dacă sunt personaje absurde,
să pară reale.
Numai când mă gândesc, îmi sare inima din piept.
L-aș interpreta pe Grimley, dar nu știu dacă ei vor.
Ba da…
Vai de mine!
Fiți serioși!
Sunt foarte fericit să fiu aici, cu David Letterman!
Am avut o scenă. Un bărbat și o femeie voiau același job.
Femeia avea experiență și educație.
Tipul era cel mai mare prost din lume.
- Barbara, poți începe. - Bine.
Spune-mi ce studii ai.
Mi-am dat licența în matematică la Universitatea Columbia.
Și am un masterat în administrarea afacerilor la Stanford.
Ed, ce experiență ai?
În ultimii ani, am fost angajat la Unocal.
Serios? Cu ce te ocupai, Ed?
Lucram la benzinăria 76, pe Cahuenga cu Melrose.
Mai făcuse improvizații, dar îl juca pe Ed pentru prima oară.
I-a ieșit extraordinar reprezentația.
A făcut-o ridicol de amuzantă.
Mi-a permis să joc și eu.
Nu-mi venea să cred că pierdeam în fața lui.
Ed Grimley purta mereu aceeași cămașă.
Da, era cămașa din clasa a XI-a.
Știam un tip la liceu. Voia să se facă fotograf.
Voia să… Mereu făcea diapozitive.
Și adesea nu le developa,
pentru că știa cum arătau, fiind făcute de el.
Ca cumnatul meu, Ralph. Așa vorbește el:
„Iubito, ce faci? Bem ceva?”
Așa că am combinat vocile.
Și am ajuns să vorbesc așa.
Peter Aykroyd a spus… Îmi pusesem ceară în păr.
A spus: „Părul tău stă ridicat în fiecare scenă!”
Ca să-l fac să râdă, mi-am făcut un moț.
Într-o seară, am făcut așa.
Publicul a râs.
Dacă te roagă cineva să cânți la trianglu?
S-ar putea întâmpla. Să exersez!
Ed e mereu fascinat de viață.
E foarte seducător. O abilitate grozavă!
Îmi amintesc că dansa, și încă dansează așa,
ca Ed Grimley, de când l-am cunoscut.
Spectacolul acela cu Second City a fost o revelație
pentru că, pentru prima dată, cream personaje.
Așadar…
Dacă mă uitam la el, izbucneam în râs. Așa că mă uitam cu coada ochiului.
Iar el încerca să mi se bage în față.
Dacă sunt îndrăgostit de Catherine? Da, mereu am fost.
Ca toți ceilalți tipi.
- Nu, niciunul. - Ba da.
E sexy când cineva te face să râzi.
- Da. - Deci vă faceți să râdeți.
„Râdem, suntem conectați. Putem fi împreună.”
- Nu se iubeau toți între ei? - Ba da.
Când vedeam Godspell, îmi imaginam…
Nu se poate!
- Ba da. - Te-ai culcat cu toate?
Nu, dar toți s-au cuplat între ei.
Am ieșit din Second City acum două săptămâni,
după doi ani.
A fost cel mai bun loc pentru a învăța multe.
După ce înveți, trebuie să faci ceva cu asta.
Nu poți sta pe loc. Am mers mai departe.
De atunci, n-am făcut mai nimic, dar…
Am avut roluri episodice, am jucat în Taxi, dar erau tot mai rare.
Bună! Mă știți? Sunt tipul de la TV.
Apoi am fost întrebat dacă vreau să apar la SCTV.
Întrerupem programul pentru un anunț special SCTV News.
Bună seara! Sunt Guy Caballero, proprietar și președinte al SCTV.
Ea e directoarea Edith Prickley.
Salutare! Care-i treaba?
Cei de la CBC cred că va fi un succes răsunător.
Cum să nu fie? Trebuie să fie.
Era plin de creativitate.
Nu știu de rating, dar, din punct de vedere critic,
pentru comedie și showbiz, reacțiile au fost foarte bune.
Cum să parodiezi televiziunea canadiană ca să fie interesantă pentru americani,
care nu știu pe cine parodiezi?
- Spune-ne când a apărut Marty. - Trebuie? Ne mergea bine.
Marty a venit cu o energie molipsitoare.
La un moment dat, am început să o urâm.
- Da. - Era prea mult.
Publicul e în extaz!
Domnul Rodgers intră în ring!
Ai grijă, Fred!
Rodgers o aleargă în ring.
Aleargă îngrozită. Coq au vin.
Vai, nu, coq au vin! Femeia e în pericol!
Doamnelor și domnilor, Queen Haters!
Vreau s-o cunosc pe regină
Să-i dau un pumn în față
A fost palpitant, dar și stresant,
căci știam toți actorii.
Andrea Martin era cumnata mea.
Ce prost ești! Îmi place asta la un bărbat.
Fratele meu Michael era scenarist.
Îi cunoșteam pe toți,
așa că realizările lor de până atunci mă intimidau.
Criticii au considerat piesa ta un adevărat gunoi.
Dar acum, la mai puțin de doi ani,
doamna a revenit cu curajul și tupeul
de a se regiza în propriul film.
Mă intrigă un singur lucru. Motivul.
Ai atins un punct sensibil.
SCTV crea personaje.
Și instinctul tuturor celor din Second City
a fost să le ofere realism.
Chiar dacă era un personaj abstract și general,
avea la bază un sâmbure de adevăr.
Ce-ai mai făcut?
M-am distrat. Încerc să fac chestii.
Toată lumea zâmbește.
Petrecere la Hollywood! Toată lumea…
Deodată, acești oameni erau toată lumea mea.
Tatăl demon de pe Fleet Street.
Nu te apropia de mine
Te tai dacă o faci
- Sunt filme cu sunet? - Da.
- Nu sunt fotografii? - Nu.
- Impresionant! - Mersi!
Sunt frații McKenzie! Sunt împreună. Am întors camera.
Nu putem fi văzuți împreună fără să fim plătiți. Scuze…
SCTV a avut un succes răsunător. Am câștigat un Emmy pentru scenariu.
Era fantastic.
Cariera a devenit familia noastră.
Ăsta e adevărul.
Eu și Nancy ne-am căsătorit pe 22 decembrie, la Toronto.
După cinci zile, Andrea s-a măritat cu fratele lui Nancy, Bob.
Punctul forte al grupului era că erau prieteni apropiați
și unii erau rude.
Petreceam toate sărbătorile împreună.
Făceam multe împreună și nimeni nu-și spunea:
„O să reușesc? Dar el?”
Nu-mi amintesc așa ceva.
Sunt plătită pentru asta? Am contract.
Încetează, te rog!
E un grup interesant, nu? De la Godspell la Second City.
Bună, Harold!
Sunt ei înșiși.
Se prosteau și vorbeau, cum faci cu prietenii.
Eu și Nancy am locuit pe aceeași stradă în Toronto.
Am auzit prima dată de Nancy de la fratele meu și prietenii lui.
Erau topiți după ea, fiindcă era foarte frumoasă.
Eram prietene foarte bune.
Dar, când am început să ies cu Eugene, am devenit o familie.
Bună, iubitule! Ce faci?
- Filmezi? - Da.
Am avut o dimineață minunată.
Unele relații se consolidează tot mai mult.
Am rămas șocați. Nu puteam avea copii.
A fost…
Nici nu ne gândiserăm la asta.
Apoi am aflat că Nancy avea endometrioză.
Lua medicamente care îți schimbă starea de spirit.
Într-o seară, făcea curat. Eu făcusem un sendviș cu unt de arahide.
„După ce mănânci, trebuie să cureți untul de arahide de pe blat!”
I-am spus: „Lasă pastilele alea! O să adoptăm un copil.”
A spus: „Chiar putem face asta?”
A renunțat la pastile și am adoptat-o pe Katherine.
Apoi pe Oliver și pe Henry.
Scumpa mea! Trebuie s-o pup. O clipă!
Mi se pare firesc să-l văd ca tată.
I se potrivește rolul.
E cea mai bună prietenă după soția mea.
Îi curge prin vene.
Atât de mult îi place să fie tată.
N-aș fi plecat de la SCTV.
Dar a fost anulat.
Apoi m-au sunat: „Vrem să te alături emisiunii Saturday Night Live.”
Începe Saturday Night Live,
cu Julia Louis-Dreyfus,
Harry Shearer
și Martin Short.
Primele două scenete au fost cu Harry Shearer.
Nu va fi ușor.
Nu știu să înot.
Nu știe să înoate. Deci nu.
Nimeni n-o să ne ofere medalia de aur,
mai ales că proba de sincron nu e la Jocurile Olimpice din '88.
E bine, că avem nevoie de timp.
Pentru că nu sunt un înotător prea bun.
Apoi am filmat „Lifestyles of the Relatives of the Rich and Famous”.
…Central Park, locul de întâlnire al newyorkezilor,
unde se află toneta de hotdogi a vărului lui Katherine Hepburn, Nelson.
L-am întâlnit recent.
N-am comunicat niciodată.
Am încercat prin scrisori,
prin apeluri anonime, dar îmi închidea telefonul.
Odată, a trecut pe aici
și am întrebat-o: „Kate, nu mă recunoști?”
S-a uitat la mine și a zis: „Mai mult muștar, te rog.”
După primul spectacol, managerul meu mi-a spus:
„Ți-a crescut cota cu 3.000%.”
A fost un an uimitor. Dar îmi amintesc că a fost epuizant.
Saturday Night Live e un program lung și intens,
mai ales dacă scrii și joci.
Îmi place să scriu cu Mike, Dick Blasucci, Paul Flaherty,
cu reportofonul pornit.
Mă ridicam și improvizam.
La SNL, eram singur în birou.
- Îți displăcea. - Da.
M-am dus în biroul lui Dick Ebersol și i-am spus că vreau să renunț.
Mi-a zis: „În primul rând, ai un contract,
dar trebuie să ai probleme mari dacă chiar vrei să pleci.
Uite cum facem.
Dacă ai aceeași părere după Crăciun, te eliberez de contract.”
Pentru că știa, cum a spus mai târziu, că o să-mi dau seama până la Crăciun.
Și că o să înțeleg cum să fac asta săptămânal.
- Pari defensiv. - Nu sunt. Tu ești.
De ce e mereu celălalt defensiv?
Te-ai întrebat vreodată? De ce nu?
Dacă faci personajele să pară umane, poți să te duci departe.
Dle Thurm, apreciem că vorbiți cu noi în seara asta.
Ce vrei să spui?
Dle Thurm, după cum știți, aveți foarte mulți critici…
Nu-i adevărat.
Cum inventezi un astfel de personaj? Era cu totul original.
Era o machieuză în acel an la SNL, Marion Siebert.
Era cea mai defensivă ființă umană pe care o întâlnisem vreodată.
Mă așezam pe scaunul ei.
Și mă machia. „Uită-te la mine!
Nu ți se potrivesc trăsăturile. Mi-e greu.”
Mă machia.
I-am spus: „Sunt cam palid. Nu crezi, Marion?”
Ea a spus: „Crezi că nu știu? Sunt machieuză. Știu asta.”
Harry Shearer a spus s-o joc pe ea.
I-am spus că o să vadă tot. Harry a spus: „Asta e partea amuzantă.”
Când făceam sceneta, mă temeam să nu fiu prins.
Știu asta. Cum să nu știu?
E compania mea. Sunt conștient.
E vina mea?
E vina lui, nu?
Și n-a aflat până la final. Asistenta ei s-a îmbătat la petrecere.
„Nu știi cine e Nathan Thurm?
Cât de proastă să fii?
Tu ești Nathan Thurm!”
Ea a răspuns: „Crezi că nu știu? Știu asta.”
- Te întorci la SNL? - Nu.
- De ce?
E o emisiune foarte grea și necesită concentrare totală.
Nu-ți vezi familia aproape tot anul.
Bună, mămico!
Bună, tăticule!
I-ai văzut coapsele?
…casa mea Și nu-mi pasă de ziua de mâine
Îmi iubesc căsuța
Din Toronto
Bun-venit pe Indian Road, nr. 590!
Ea e soția lui Martin Short.
Neînțeleasa și controversata
Nancy Dolman!
Cunoscută și sub numele de…
Ducesa de Dolman!
Martin Short!
E cel din mijloc.
E Martin la vârsta de nouă ani.
Martin e al doilea, de la stânga.
Martin, vrei să iei un prosop și să mă ajuți?
Aici e Martin Short mai dolofan, în vara anului 1963.
Era o casă plină de iubire.
Eram cel mai mic dintre cei cinci. Toți erau amuzanți.
Părinții și toți copiii. N-am cunoscut altceva.
Înregistram multe chestii.
Bună ziua, doamnelor și domnilor, și bună seara!
Oamenii cântau la pian și se luau peste picior.
- Nora, fii și tu amuzantă! - Bine.
Mă numesc…
E amuzant numele tău?
De ce te străduiești dacă nu ai un nume amuzant?
- Îmi vrei numele de familie? - Ar fi amuzant.
Jenny Cardinal.
Cineva a râs!
Acasă puteam spune orice.
Puteam să-i comentez tatălui meu,
dar el mă domina cu intelectul său irlandez.
Ia microfonul, tată!
Ia microfonul!
Ia-l! Cântă ceva!
Tată, cântă ceva înainte să o ia razna!
Va veni o zi
Când tinerețea va trece
Toată lumea va spune: „Te iubesc”
S-o cunoaștem pe Olive Short,
concertmaistru la Filarmonica Hamilton.
Soția directorului de vânzări de la Selco, de la departamentul de șuruburi.
A fost prima femeie concertmaistru, cum se spunea,
din 1952 până în 1962, la Filarmonica Hamilton.
EMISIUNE RADIO CU OLIVE SHORT
Mama mea era un înger.
Tatăl meu era mai aspru.
Cred că, în orice familie,
dacă există o persoană angelică, cu picioarele pe pământ,
fie că e mama sau tatăl, asta echilibrează totul.
- Ai trei frați și o soră? - Da.
Țineai mult la fratele tău David, nu?
Da, era eroul meu.
Era eroul tău. De ce?
Pentru că era fratele mai mare și pentru că era fenomenal.
A murit când aveam 12 ani și, uneori, unii devin legende,
dar, în cazul lui, totul a fost pe deplin meritat.
David era chipeș.
Era amuzant.
Era extraordinar de drăguț. Toți îl adorau.
Era trompetist. Era un tip mișto.
Avea 14 ani.
Se întorcea acasă pe la patru dimineața.
La 7:30, mă duceam în camera lui.
Mulți puști de 19 ani ar spune: „Ieși! Dorm!”
David mă lăsa să urc în pat,
dar el făcea pe uriașul, iar eu trebuia să fur perna
în timp ce uriașul dormea, ca să-l las să doarmă în continuare.
Dar, când îndepărtam perna, mă cuprindea cu brațul lui.
Uriașul mă captura.
Așa era el.
Într-o zi, eram în tabăra Wanakita
și îmi amintesc că m-am trezit deprimat.
Consilierul mi-a spus: „Fratele tău a avut un accident.
A murit.” Așa a spus-o.
Eu am întrebat: „E teafăr?”
„Nu, a murit.”
Nimic nu avea sens.
Apoi am avut un vis.
Îl văd și acum, era în tehnicolor.
Stăteam lângă un pârâu în pădure,
când a apărut David.
Era chipeș. Purta o cămașă frumoasă Ban-Lon.
Și a spus:
„Sunt bine. Totul e minunat. Ne vedem curând!”
Și m-am trezit.
M-am simțit mai bine.
La înmormântare, mama a început să tușească.
Avusese cancer de sân în 1957, despre care nu știam.
Până la sfârșitul anului, starea ei s-a agravat.
Nora povestește că era asistentă medicală în California.
Știa că mama era pe moarte, așa că a zburat acasă ca s-o îngrijească.
Nora era de față când doctorul a spus: „Olive, mai ai doar trei luni de trăit.”
După ce a plecat, mama a spus:
„Imposibil. Am un copil de crescut.”
I-a spus Norei: „Dă-mi strugurii!”
A devenit un simbol al curajului în familie.
„Dă-mi strugurii!”
Apoi s-a întors acasă
și a intrat în remisie, în mod inexplicabil,
și a fost sănătoasă tun încă doi ani.
Dar a murit când eram la liceu.
Mama a murit, iar tata s-a prăpădit repede.
A făcut mai multe atacuri cerebrale.
De la cel mai puternic bărbat din încăpere,
a ajuns tot mai tăcut.
Am făcut o croazieră de cinci săptămâni.
Dar, chiar și când eram în Irlanda, nu a vrut să-și vadă frații
pentru că nu era în formă.
Avea arterioscleroză.
Bea gin cu ghimbir, dar fuma și două pachete de țigări pe zi.
Ai trecut prin mai multe tragedii. Ți-ai pierdut fratele.
L-am pierdut pe David când aveam 12 ani.
Pe mama, la 18 ani. Pe tata, la 20 de ani.
Dificil. Erai și mezinul.
Da. La orice vârstă, când pierzi pe cineva apropiat,
ai o alegere de făcut.
„Cum fac față?”
- E o lecție de viață. - Da.
Mă prăbușesc? Mă las învins pentru totdeauna?
Sau învăț că viața e scurtă,
beau un pahar de vin, râd, mă distrez
și îi țin aproape pe cei dragi?
Ăsta e secretul.
Dacă nu-i lași să plece, vor fi mereu cu tine.
Pentru că vei fi curând alături de ei.
În familia mea, ne iubim chiar și azi.
Cred că unchiul Mike seamănă cu tatăl meu.
Au lucrat mult împreună.
Unchiul Brian și mătușa Nora seamănă cu mama lor, care era mai drăguță.
Mereu râdem și glumim.
Cine crezi că e cel mai rău din familie?
Tu. Și toată lumea ar fi de acord.
- N-ai ezita nici măcar o secundă? - Nu.
Nora ar spune: „Michael.”
Dar Nora nu e credibilă.
- Brian ar spune la fel. - Nu e credibil.
Deci nimeni nu e credibil.
Dar răspunsul e că tu semeni cel mai mult cu tata și toată lumea e de acord.
Când ne întâlnim toți patru, râdem, bem rom cu cola,
ne jignim, fără nicio schimbare.
O familie foarte unită.
Îi spuneam „menținerea unei vieți fericite”.
Așa a fost.
Uneori e greu să faci asta.
Dar trebuie să admiri persoana care continuă să facă asta.
Cred că de asta îl plac oamenii pe Marty.
Mereu încearcă să mențină o viață fericită.
- Ai… - Da, cei patru frați.
Îmbrățișare de grup!
Iată-ne, Ken, după atâția ani!
- Ce face? - Nu știu.
Îmbrățișare de grup!
Am ieșit toți din aceeași pântec.
Îmbrățișare de grup!
Erau cinci, acum au rămas doar patru.
- Îmbrățișare de grup! - Nenorocire…
Am avut opt ani grei.
- Nu au fost deloc buni. - Da.
- Sunam des la pompe funebre. - Da.
- Dar am și râs în acei ani. - Da.
Asta e ideea.
Ne e greu să spargem gheața, Larry.
- Steve ar putea veni la cină. - Bine.
Bine, îți fac o cafea.
Unsprezece, doisprezece,
treisprezece.
În timp ce torn, îl voi imita pe Richard Burton. Gata?
Pentru Dumnezeu, să spunem povești triste despre moartea regilor.
Cum unii au fost deposedați, unii, uciși în război,
unii, otrăviți de soțiile lor, dar toți uciși.
Sunt gata, Lawrence.
Ce vrei în cafea? Muștar?
Acum câțiva ani, când ai venit aici, plecaseși de la SCTV.
Apoi ai ajuns la SNL.
După ultimele trei sau patru dăți, ai ajuns protagonist.
Joci în filme cu buget mare.
- E o afacere bună. - Da, e bine.
Deși simt că e posibil să se termine.
CEI TREI CARE AU SPERIAT MEXICUL
Primul meu film a fost Cei trei care au speriat Mexicul.
Eram toți trei protagoniști, dar ei doi erau staruri celebre.
- Sunt Lucky Day! - Sunt Ned Nederlander!
Sunt Dusty Bottoms. Noi suntem…
Cei trei care au speriat Mexicul!
Știam de Marty. Pentru mine era renumit.
El își spune „prietenul cel ieftin.”
Să ne spunem numele pentru cei care nu ne știu.
Martin Short.
Glumele ne-au apropiat rapid.
Scena cu mine a fost grozavă!
Fabuloasă! Îți spun de ce.
Ai reușit să rămâi în fundal, să nu ieși în evidență și să nu glumești.
E important să faci asta când joci cu mine.
Dacă încerci să fii amuzant, publicul te va urî pentru asta.
Pentru că eu voi fi pe ecran. Energia mea se va extinde.
Nu-mi tăia elanul comic!
Mi-aș face de cap în scena cu Chevy.
M-aș prosti…
M-aș prosti și aș acapara atenția. Ce faci când ai o scenă cu mine?
- Nu exagerez și stau în fundal. - Și cu Chevy?
- Îmi fac de cap. - Extraordinar!
- Mulțumesc, Steve! - Cu drag.
- Mulțumesc! - Cu drag.
Jucam Scrabble des.
I-am scris un bilețel lui Chevy:
„Te las să i-o tragi soției mele pentru un E sau un Q.”
Chevy a considerat că e genul lui de glumă.
A zis: „Vin să te iau. Vom merge împreună la muncă.”
Ne-am împrietenit foarte repede.
În viață, uneori ai cale liberă.
Alteori, fără motiv, ai calea blocată.
Există vreun film extraordinar de slab?
Nu recomand Cei trei care au speriat Mexicul.
Filmul a fost al doilea după Copilul de aur cu Eddie Murphy.
Dar a devenit foarte apreciat de băieții de peste 40 de ani.
E interesant cum privește eșecurile.
Lorne, Steve și Marty…
Dacă aduci vorba de acest film,
abia recent au acceptat că le place oamenilor.
Când i-am spus lui Marty cât a însemnat pentru mine,
a spus: „Dar a pierdut în fața filmului Copilul de aur.”
Justin Timberlake i-a spus cât de mult i-a plăcut filmul.
Cu timpul, a acceptat.
Îi spuneam: „Noi nu ne amintim că a fost după Copilul de aur.
E un film grozav și trebuie să accepți asta.”
Pe atunci, nimeni nu spunea că Marty Short e un star de cinema.
A urmat Călătoria fantastică. E un film foarte bun.
CĂLĂTORIA FANTASTICĂ
Avanpremiera a avut succes.
- Nu știi nimic despre experiment? - Ce experiment?
Am fost miniaturizat.
Trebuia să fiu injectat în corpul unui iepure cobai,
dar, cumva, am ajuns în tine.
Dar nimeni n-a mers să vadă filmul.
A urmat Adevăr sau minciună.
Dacă următorii cinci tipi cu care ieși sunt mai răi decât mine,
mă suni?
Nu prea cred.
Nu știu dacă ați văzut că n-a avut succes.
Filmezi timp de trei luni cu niște oameni, ca mai apoi să nu-i mai vezi niciodată.
Erai producător executiv și am decis împreună
să ne continuăm relația.
Au trecut 40 de ani.
Oamenii au mereu regrete. Dar tu nu-mi lași impresia asta.
Nu, eu mă ghidez după versurile lui Sinatra.
Am avut puține regrete Să le menționez n-are rost
Asta e filosofia după care mă ghidez.
„Hrănesc puii. Și adun ouăle.”
O barcă mare!
- Barca mare? - Da.
Ai auzit?
- O aud. - Da.
Îmi amintesc că eu și Nancy am cumpărat casa în 1987,
cu gândul că urma să fac două filme.
Imediat ce am semnat ipoteca, un film s-a anulat.
Mi-am spus că nu meritam asta. Aveam 37 de ani.
„Nu merit să văd oceanul din living.”
Am întrebat-o pe Nancy: „Dacă nu putem păstra casa?
Dacă n-o putem întreține?”
Ea a zis: „Atunci ne mutăm.”
Noi eram cei importanți.
După cum vedeți în cariera lui… Să spunem că ceva eșuează.
Scuze, dar e adevărul.
A doua zi, ia din nou viața în piept și inventează altceva.
În 1992, am jucat în primul meu musical pe Broadway, cu Bernadette Peters.
- Paula - Îmi sună cunoscut numele
Sunt înnebunit după Paula
Mă trec fiorii când îmi cânți
Sunt foarte mulțumit când îmi iese bine o scenă.
Dar să joci o premieră, să închei un musical de succes
și să fii aplaudat e ceva ireal.
Ai o mare problemă Cât Empire State Building
Cum ajungi să joci pe Broadway?
Filmam în San Juan.
Asta cum se întâmplă?
Cânt, de exemplu, dar e o comedie.
Dacă faci comedie, nu cânți cu adevărat.
Oamenii așteaptă să se întâmple ceva haios.
L-am mai văzut. Nu știam că poate cânta.
- Nu știam că poate cânta. - Nici eu.
Eu știam de mult. În seara asta află toată lumea.
O să-ți schimbe viața.
Mereu a fost un vis de-ale mele.
Cred că orice actor ar trebui să joace pe o scenă din New York,
altfel nu e împlinit.
Înțeleg.
PREMIILE TONY ACTOR PRINCIPAL - MUSICAL
Aș putea să le mulțumesc multor oameni
și așa ar trebui să fac, dar…
adevărul e că am făcut totul singur.
Un nou film urmează să apară,
cu Steve Martin, numit Tatăl miresei.
Martin…
Lumea spune că atragi toată atenția în film.
N-aș spune că e așa, dar e un film foarte amuzant.
Cum ai descrie Tatăl miresei?
E un film emoționant.
E o comedie, dar are momente tare emoționante.
Are comedie de calitate și comedie de duzină.
Bună!
Scuze de întârziere! Sunt Franck. Îmi pare bine.
E un alt exemplu de extremism
care a funcționat.
Ideea era că Franck simboliza pentru Steve Martin
înstrăinarea lui de proces.
Avem problemă. Hanck nu știe să gătească pui.
Ce nu știe?
Kimberly Williams și Diane îl înțelegeau.
Eu nu puteam.
Dar până în ce punct?
Start!
Nu ai făcut încă lista,
dar știi că vrei o nuntă acasă pe 6 ianuarie, nu?
Producătorii erau reticenți.
Nu ai făcut încă lista, dar știi că vrei o nuntă acasă pe…
Încercam să temperăm totul.
Nu ai făcut încă lista,
dar știi că vrei o nuntă acasă pe 6 ianuarie, nu?
Steve a zis: „Nu e nicio glumă. Înțeleg perfect.”
Cu tot respectul, bun-venit în anii '90!
Nu se înțelege nimic. Chiar folosești cuvinte reale?
I-am zis lui Charles că e fabulos să fiu aici.
Îți vine bine cravata.
Aș alege altă culoare, dar cămașa e frumoasă.
Bine.
Steve joacă rolul tatălui miresei.
Îl placi mai mult pe Steve decât pe mine?
O să fiu sincer.
O să par superficial, deși n-ar trebui, căci ar însemna că sunt înțeles greșit.
Steve poate face mai multe pentru mine.
Poți să te porți ca un băiat normal măcar un minut?
Privește-mă ca un om!
Poți doar câteva secunde. Privește-mă ca un băiat normal!
Nu te juca cu mine!
Te urc înapoi în avion.
Înțelegi?
Înțeleg că te iubesc.
La 40 de ani am jucat rolul unui copil de zece ani.
Marty Short e un actor grozav.
Fiindcă joacă personaje comice, oamenii nu-și dau seama de asta,
dar nu sunt ușor de jucat.
E mult mai greu.
Ești un comedian care e actor sau un actor căruia îi place comedia?
Cred că sunt un actor care face comedie
sau orice primește.
Ești cam nerăbdător pentru un terapeut.
Mă lași să-ți explic în felul meu? Mersi! Ar fi grozav.
Ce te atrage la un film?
- Nu banii, nu? - Ba da, banii.
Îmi dai camera, te rog?
CĂPITANUL RON
Sigur, șefule.
Peste 90% din cariera mea a fost un adevărat eșec comercial.
Dar am avut destule reușite cât să pot continua.
Adică ne pot citi gândurile?
Nu te cunosc. Nu-ți știu munca.
Dar cred că ești un tânăr foarte talentat și nu mă înșel niciodată.
N-am avut vreun plan măreț.
Nu prea mă pricep la negocieri.
- Ticălosule! - Da?
Am avut multe eșecuri, dar nu mi-am spus:
„Nu sunt demn. Am fost pus la punct.”
Ești un prădător.
Oamenii vor să-ți asumi asta.
Spre deosebire de…
Tu ce ești, Mitch?
E o nebunie să spună cineva: „A fost oribil să fac filmul ăla.”
„Am urât să fac filmul, dar sper să aibă succes.”
Dacă va avea succes doar la box-office,
e foarte puțin probabil.
Experiența care-ți rămâne în suflet e aceea de a filma.
A fost creativ? A fost distractiv? V-ați distrat la masă?
V-ați simțit bine?
Ce-i aia?
Entertainment tonight!
Punem în scenă un mic-dejun, deși am mâncat deja.
Doamne, ce foame mi-e!
Sunt lihnit.
Vai de mine!
E delicios!
21 IUNIE 1993
Suntem la Snug Harbour
și beau primul pahar de vodcă cu apă tonică din acest anotimp.
Vedeți voi, e prima zi de vară.
Am spus…
Am spus că e prima zi de vară, Henry.
- Ești fericit aici, tati? - Da.
Căsuța noastră fabuloasă din Canada…
Mamă, uite ce sus ajung!
…a fost cumpărată de Nancy,
fără ca eu să fi văzut-o.
Acolo sunt copiii.
Îmi amintesc că stăteam la tejghea când i-a spus lui Marty că a luat casa.
Am întrebat-o dacă a văzut căsuța. A spus că nu.
M-am întrebat: „Aș putea face și eu asta? Ar trebui!”
Făceam tot ce-mi spunea Nancy. Așa era ea.
„Larry, adu alea aici!”
„Bine, Nancy.” N-ați fi făcut ce vă spunea?
Avea o autoritate adorabilă.
Spune ceva nostim!
Sunt aici cu…
Când vii aici chiar și după un an,
simți că n-ai plecat niciodată.
Mereu mi-am spus că, dacă raiul există,
atunci acela e locul tău preferat pentru eternitate.
Aici ar fi raiul.
Uitați-o pe Meg Kasdan!
Dă-i drumul, Ollie!
Bună, Marty!
- Bună, scumpo! Bun-venit la Snug Harbour! - Mulțumesc! E fabulos!
Și acolo, desigur,
e Larry Kasdan.
- Salut, Marty! - Salut, Larry!
E minunat aici. Felicitări pentru locul ăsta fabulos!
Mulțumesc! N-aș fi reușit fără Adevăr sau minciună.
Mă simt responsabil în parte.
De când ajungi acolo, pășești în lumea lui Marty.
- Scuze, Andrea! Ce vă jucați, copii? - Monopoly.
Facem burgeri la grătar. Avem niște legume canadiene la bucătărie.
Catherine O'Hara le pregătește cu grijă.
Bun-venit!
Mulțumim că ne-ai invitat să ne bucurăm de…
- Casa Dole-Shore. - …frumusețea asta!
Foarte bine! Agentul tău știe că ești aici?
Nu-l interesează unde merg eu.
- Ai mâncat plăcintă aici? - Multă plăcintă.
- Nu… - Eu sunt mai slab…
Te servea cu o băutură găsită în Jamaica.
Ting. O să-ți fac ceva de băut.
Așa e. Ai o problemă cu alcoolul.
Așa.
Punem gheață. Apropo, baia e pentru fraieri.
Nu le-am spălat de ceva timp.
Și deschizi sticla de Ting.
Poftim!
Fetița mea…
- Haide, Tom! - Da.
- Șaizeci… - 73!
Șaizeci și nouă! Nu, șaizeci și cinci!
Marty, eu și kilogramele mele în plus!
Încearcă să nu lovești…
Alo? Salut!
Da, suntem la Snug în 1996! Ce e, scumpo?
Mă doare între picioare. O fi de aseară.
- Vai! - Iar începe.
Are cele mai multe relații de la Hollywood.
Îi știe pe toți cei din vârf, pe cei mai importanți.
Suntem mai fericiți ca niciodată.
El e fiul nostru cel mare, Tom.
Tom, o să-ți găsești vreodată un job?
Nu, tăticule! Doar ce am învățat cuvinte canadiene!
Dar îl iubim.
Când l-am cunoscut pe Marty, l-a imitat pe Tony Bennett,
cântând „I Left My Heart in San Francisco”.
Am avut o revelație.
Voiam să fiu în preajma lui cu orice ocazie.
Tommy!
Îmi place când te strâmbi.
Copiii noștri erau de-o seamă,
așa că organizam grătare și cine cu familiile noastre.
Petreceam timp împreună,
pentru că cine nu voia să fie în preajma lui Marty?
- Vrea cineva vin roșu? - Vreau eu.
Trăiam vieți similare.
- Așa e. - Da.
Aici e Nancy Short.
La mulți ani de Ziua Mamei!
O mamă pe care o admir. Iar aici e Oliver.
Dl Henry Short.
Eu și Tom ne știm de mult cu Rita și Kate.
Avem copii de aceeași vârstă. Era foarte important.
De multe ori, încerci să te descurci.
„Să-i lăsăm pe copii împreună ca să putem discuta și noi.”
Cred că aveam cu toții în jur de…
Nu știu, vreo 17 sau 15 copii. Foarte mulți.
Dă-mi și mie!
Poți să-ți dai seama cât de bun e Marty după cât de mult îl iubesc copiii mei.
De la o vârstă fragedă, copiii mei voiau să-l vadă pe Marty,
să meargă la cină la el, să vorbească cu el și să se dea mari.
- Stați așa! Lucy, Ethel? - E a mea!
Lucy! Ethel!
Așa a făcut Ricky.
Pe cine iubesc ei, dragule?
A mea e ziua, înțelegeți?
Doar pe mine să mă iubească!
Nu pe părinții voștri prostuți!
Tom și Rita.
Plictisitor!
Steven și Kate? Sunt demodați.
Prieteniile sunt pe locul doi după familie.
Vorbim despre o dinamică care nu e ușor de realizat,
în care eu sunt prietenă cu bărbații, iar Steven e prieten cu femeile.
Așa că a fost…
N-ai făcut un film despre asta, Larry?
Marty! Hai, trebuie să dansezi!
Acum…
Nu pot ține pasul cu replicile
dintre Tom, Marty și Walter.
Așa că apelam la camera mea video.
Acestea sunt urmele de sânge de la ultima scufundare.
Priviți probele!
Lui Marty și lui Tom le-a venit o idee.
„Să refacem scena din Butch Cassidy și Sundance Kid!”
E foarte trist. O să fim omorâți.
Pregătește-te să tragi în ăia răi!
E o singură cale de scăpare. Trebuie să sărim.
- Știu, o să fim împușcați. - Haide!
- Sar primul. - Nu.
- Sari tu primul! - Nu!
- Ce-i cu tine? - Nu știu să înot.
Ai înnebunit? O să te omoare căzătura.
Mama spunea că săritul de pe stânci e ca o cutie de bomboane.
- Nu știi niciodată ce prinzi. - Așa e.
- Hai, Forrest! - Nu știu să înot.
Foarte nostim!
Pentru Dumnezeu, o să ne omoare căzătura!
La naiba!
- La naiba! - La naiba!
Ieșim la plimbare cu Jiminy Glick.
Vom intervieva o legendă în viață.
Steven Spielberg e cu noi. Salut, Steven!
- Mă bucur să te văd. - Ai câștigat un Oscar?
- Da. - Cum așa?
Și ai făcut atâtea filme. Când o să faci unul de mare succes?
Cum adică „de succes”?
- Care să prindă la public. - Așa.
Aș vrea să-l văd, căci cred că ești bun.
Jiminy Glick, o legendă în mintea lui.
Un prezentator cu mult peste alții.
Pune întrebări la care nimeni nu vrea să răspundă.
- Vrei o gogoașă? - Da, mulțumesc!
COVID idiot!
Poftim!
Premisa e un prezentator slab, care nu știe multe despre invitat.
Mă confunzi cu Michael Keaton, o cunoștință și un actor foarte bun.
Stilurile voastre sunt diferite. Keaton e foarte realist.
Tu ai tendința să faci așa: „Ce-ai spus?”
Ceea ce e minunat. Stai puțin! Cineva mă…
Alo?
Bună, Dixie!
Poate spune lucruri negative fără teamă,
lucruri personale,
și să-i facă pe invitați să râdă.
Doar pentru că am privirea pierdută nu înseamnă că nu mi se învârt rotițele.
Așteptam o vedetă de prim rang,
dar sunt încântat că ai venit aici, Bill… Hader.
- Nu e un nume de star, nu? - Nu.
- Nu te prinde ca Leo DiCaprio. - Da. Așa e.
Bill Hader sună ca un tip care montează ferestre.
Îți dai seama ce părere are Marty despre o carieră în showbiz.
- Când apare filmul? - Pe 11 iulie.
O să fiu plecat.
Primești multe recenzii proaste.
Cum te face să te simți și cum le faci față, Steve Martin?
Mulți oameni primesc recenzii proaste. Charlie Chaplin, de exemplu.
La fel și Buster Keaton.
Nu, nu chiar. Nu la nivelul la care le primești tu.
Mereu m-au fascinat idioții cu putere.
Schimbi canalele și dai de un om cu o emisiune.
Au asistenți care transpiră pentru că le-a întârziat sendvișul.
„Ce fel de ton e ăsta?”
Minunat! Te sun eu.
- Bună, Leah! - Ce mai faceți azi, dle Glick?
Nu-mi plac markerele galbene. Nu sunt interesante.
Voiam un personaj pentru delegații.
NOROC CHIOR
În Noroc chior, m-a înțepat o albină și am avut o reacție alergică.
Nancy venea pe platou și spunea: „Nu te văd pe tine în el.”
Și mi-a plăcut asta.
Se apropiau Premiile Emmy.
Bună! Sunt Jiminy Glick, din Lalawood.
Sunt încântat să fiu la Premiile Emmy.
Voiam să ies și să nu fiu văzut ca mine.
Discut cu John Legworth… Lig… Lock…
- John. - Lockwo…
- Ai lucrat la circ. - Am fost clovn o vreme.
Unii poartă picioroange. Ție nu-ți trebuiau.
Nu-mi trebuiau. Sunt un clovn deșirat. Și ce…
Are gust bun. Ce e pe el?
Mă bucur să te revăd! Mi se pare că ai slăbit.
Mi-am făcut liposucție în toate orificiile.
Cred că ar putea să improvizeze cu Jiminy Glick la nesfârșit.
Nu-i așa?
- Ai un spirit special. - Da.
Mulțumesc mult!
Încă nu auzisem râsul…
Are momentele lui bune și momentele lui proaste.
Și nu dă greș niciodată când vine vorba de cuvintele potrivite
pentru momentele proaste.
De exemplu, „Kinko biloboe”.
Vai, nu cred că e adevărat!
E un spectacol dadaist.
E real. Totul e o prostie.
Cariera noastră depinde de un bufon ca el.
- Mersi! - Gata cu interviul!
Doamne!
Chemați imediat înlocuitor!
E un personaj punk rock.
Ce ai cu naziștii?
Ce am eu?
- Parcă mereu îi critici… - Ce am eu cu ei?
Îi critici mereu pe naziști.
E timpul ca Mel Brooks să-i critice pe naziști, se pare.
Nu vrei să apari în ziare, nu?
Nu vreau, dar când sunt acasă și văd…
Când sunt…
Dar există o subtilitate
la Jiminy.
O parte blândă, plină de empatie.
Sunt mai multe niveluri.
Jiminy știe toate tipurile de comedie.
Trebuie să fii interesant constant.
Trebuie să spui: „O să mă distrez.
Abia aștept să fac asta. O să vreau să muncesc.
Vreau să le arăt prietenilor acest spectacol.”
A fost foarte distractiv!
E cel mai nebunesc interviu pe care l-am dat vreodată.
E Crăciunul anului 2003.
Henry Short, de 14 ani, a împodobit bradul anul ăsta.
Da, arată bine.
- Așa? - Da.
Mereu dăm petrecere de Crăciun unde oamenii cântă.
Mai e cineva aici?
Marty își făcea numărul la început,
apoi comenta despre cum te-ai descurcat tu,
de parcă nu te-ai simți deja prost.
Cine ține minte Singur acasă?
Sigur mai sunt și alții.
Doamnelor și domnilor, dl Danny Aykroyd!
Eu sunt Glenn Frey, cel vesel.
Sally Field, doamnelor și domnilor!
Așa!
Sally Field!
Avem un idiot desăvârșit aici. Steve Martin o să cânte.
Era ceva de muncă.
Odată, am învățat timp de șase luni să cânt „Auld Lang Syne” la banjo.
Trebuie să mă gândesc la ce urma să cânt!
Nu puteam să mănânc macaroane cu brânză ca un om normal.
Îmi trebuia un profesor de canto!
Petrecerea devenise atât de populară, încât nu mai era loc în casă.
Am întrebat: „Nancy, cum o să triezi lista?”
A zis: „Scumpo, n-o să mai vină cine nu știe numele copiilor mei.”
Se apropie furtuna.
Se apropie.
Ai auzit?
Să merg după copii?
Da, nu vreau să conduc eu.
Bine.
Să suni înainte!
- Poate ar trebui să luăm cina la club. - Da, haide!
- Bine. Poți suna ca să afli? - Dumnezeule!
Vai de mine!
Eu…
- Eu nu arăt așa. - Nancy…
Ia telefonul!
Am auzit un psihiatru spunând că anumite cupluri
au o conexiune directă.
Iar altele se conectează prin obiecte.
Și se înțeleg altfel.
Ei așa se înțelegeau.
Ea credea că tot ce spunea el era hilar.
Și râdea sincer.
Nu râdea ca o soție, ci ca o persoană.
„Mai spune o dată povestea!”
Era cel mai mare fan al lui.
Nimic nu e mai emoționant când te uiți la filmările lui.
Și camera o surprinde cum îl privește
și cum râde necontrolat.
Nu ca să-i gâdile orgoliul, ci pentru că chiar îl credea cel mai bun.
Mama dansează ca tata.
Nu pot ca tine. Care era celălalt?
În 2007, credea că făcuse hernie.
Doctorul i-a spus:
„Cred că e hernie, dar e nevoie de o radiografie.”
S-a dovedit a fi un chist ovarian.
Cineva a luat telefonul și a informat National Enquirer.
A apărut în tabloide.
Bernie Brillstein, managerul meu, mi-a zis: „Am două lucruri să-ți spun.
Vestea proastă e că a apărut în Enquirer. Vestea bună e că e o poză frumoasă.”
După câteva zile, am aflat că avea cancer.
Lucra în perioada aceea.
Familia, Nancy și toți ceilalți spuneau:
„Nu te opri din muncă doar pentru că…
boala asta o să-și facă de cap.”
Trebuia să filmez Daune și interese.
Clienții mei nu sunt vinovați.
Nimeni nu știa ce se întâmpla. Glenn zicea: „A venit Marty!”
Eu ziceam: „Da! Stai să mă schimb.”
Au venit la cină la noi. Nancy a zis: „Vino în dormitor să vorbim.”
Așa că am mers în dormitor cu Nancy, fiindcă așa mi-a zis.
Mi-a spus de cancer și despre ce se întâmpla.
„O să fie bine.” Mi-a dat toate detaliile.
„Voiam să știi.” „Bine…”
Apoi ne-am întors la cină.
Speri că totul va fi bine.
La început, nu știam.
La un moment dat,
ne-am dat seama că nu va fi bine.
Spre meritul lui Nancy,
datorită felului său de a fi,
neînfricată, hotărâtă…
Era o luptătoare.
Tipa aia putea să facă orice.
Asta era abordarea ei:
„Nu-mi pasă de cancer. Eu o să-mi trăiesc viața cum vreau.”
Juca tenis deși avea dureri.
Eram la Snug Harbour când…
Era vară, iar în septembrie a murit.
- Bună, dragule! - Bună, iubito!
- Ne distrăm. - Minunat!
Încercam să ne luăm după dispoziția ei. Ea dădea tonul și noi o urmam.
Era optimistă în general.
Când s-a îmbolnăvit, a zis: „Pot să lupt cu asta.”
Și dacă i-ar fi dat… Făcea orice tratament prin chimioterapie.
Le spunea tuturor: „M-am vindecat.”
A citit online despre asta și a zis:
„Nu mai vreau să citesc.”
Nu voia să știe.
Voia doar să continue până nu mai putea.
Iar el a fost partenerul perfect, fiindcă a lăsat-o.
A fost extraordinar de privit.
Cântă, Nan!
De neuitat
Din toate punctele de vedere
Și pentru totdeauna
Așa vei rămâne
Steve Martin a scris o melodie pentru Nancy Short,
care a murit acum un an.
I-am dedicat-o soției prietenului meu, Marty Short…
- Îmi pare rău. E în regulă. - Scuze…
O să vă cânt melodia.
Ca în orice familie, trebuie să te aștepți să pierzi pe cineva.
Ni se va întâmpla tuturor. Trebuie să sărbătorim,
să-i menținem amintirea vie și să nu uităm.
Nu mi-l puteam imagina pe Marty fără Nancy.
Așa e.
Cum va putea să continue fără ea?
Cum va mai putea să fie amuzant?
CASA NOSTIMĂ
S-a refugiat în viața copiilor și a familiei.
Apoi s-a refugiat în muncă.
M-am uitat la Marty și mi-am spus: „Iar trece prin asta. Dumnezeule!
Mai lăsați-l!”
Acum avem discuții întregi despre Nancy.
Nu evităm subiectul.
Uneori, când vorbim la telefon
și nu sunt de acord cu el, îi spun: „Dă-mi-o pe Nancy!
Ea ar avea altă părere.”
A tratat-o cu simțul umorului și căuta râsetele.
Să le spuneți tuturor cât de important e râsul.
Încercam să-l ajut. Vrei să te asiguri că e bine…
Salut, filmare!
…până când își revine.
Muncea mult.
Au venit sărbătorile
Ce faci?
Mi-a spus că, atunci când era pe drum,
de obicei mergea fără Nancy.
Deci pierderea era mai puțin dureroasă atunci când lucra,
decât când era acasă, singur.
Nu știu ce ar face dacă n-ar fi pe drumuri.
Cred că ar considera că ar jigni-o pe Nancy dacă ar renunța.
Urma să mă întâlnesc cu el.
Ani de zile nu am știut că-și pierduse soția.
Rămăsese fără jumătatea sa.
Așa mi-a explicat Lorne Michaels cum se simte acea pierdere.
Încercam să fac acele sitcomuri stupide cu public,
dar într-un mod ciudat.
Să fie aproape siropoase,
dar nu complet.
Decoratorul meu voia feng shui, dar eu voiam Wang Chung.
Trăiește! E vie!
Uneori, scriam pentru el.
Îmi spunea: „E o prostie.”
Îi răspundeam: „Nu e mai înțelept să faci o prostie?”
El zicea: „Nu mai bine îmi pun o perucă roșie și alerg în cerc?”
O parte din mine se gândea: „Ai face asta?”
Nu mi-a ieșit ceea ce încercam să fac.
Cred că l-am întâlnit pe hol când recenziile și cifrele nu erau bune.
M-a prins și mi-a zis: „John, asta e situația.”
A continuat: „Eșuezi 98% din timp.”
Și era sincer. A spus: „Așa e jobul ăsta.”
Nimic nu merge bine, dar apoi dai lovitura.
Marty e mai ocupat și mai solicitat decât a fost vreodată.
A creat un serial
care a făcut istorie pe platformele de streaming.
Ține spectacole cu Steve.
Nu face asta din dorința de a rămâne în top,
de a-și umple buzunarele sau de a rămâne relevant.
Nu e vorba de asta.
Marty face asta pentru că are ocazia să se distreze.
Nu mă mai iubiți!
Mulțumesc! Sunt Martin Short, gazda din această săptămână.
Vai, salutare!
Sunt actor, comedian, filantrop
și star de filme pentru adulți premiat, Martin Short.
Oamenii mă întreabă mereu: „Marty, de unde ai atâta energie?”
De obicei, le spun: „Pleacă dracului de lângă mine! Mersi!”
Te pun pe difuzor.
- Da? - E Steve Martin, oameni buni!
- Salut, Marty! - Salut, Steve!
Te sun să-ți spun că nu-mi placi și nu-mi plac nici prietenii tăi.
Simțeai nevoia să mă suni ca să-mi spui asta?
Nu, dar îți spun și sper că nu înregistrezi.
Nu înregistrăm.
Gata. Apropo, ne facem de râs!
- Așa e. - Știu.
Știm cu toții, în showbiz sau nu,
că poți să nu-ți vezi un prieten de un an, dar să vă înțelegeți când vă vedeți iar.
Mai știi filmul făcut de noi?
- Crezi că ar funcționa? - Trebuie!
Am fost la un festival unde ne-am luat interviu.
Am o întrebare.
Tu faci ceva ce eu nu fac. Imiți persoane.
Ne-am gândit să repetăm. Știam că Marty avea un spectacol solo.
Eu aveam un spectacol cu o trupă, un spectacol muzical de comedie.
Am zis să încercăm să le combinăm.
Am numit spectacolul Dacă am fi economisit, n-am fi aici.
Știți ce-mi place în turneu cu Marty Short?
Nu sunt paparazzi.
Aveți emoții când ieșiți pe scenă și începeți spectacolul?
- Nu. - Nu.
Ce răspuns plictisitor!
Eu sunt mai emoționat decât Marty. Marty e extrem de relaxat.
- Motivul pentru care e mai emoționat… - Mie îmi pasă.
- Sunt… Aceeași glumă. - Da.
M-a împiedicat să fac o avere, pentru că lui Steve îi pasă.
Când mă gândesc la Steve… Nu se întâmplă des.
Dar când mă gândesc la el,
cel mai mult mă șochează la tine
cât de incredibil de palid ești în persoană.
Parcă aș fi bântuit.
Arăți ca Anderson Cooper, înghețat de Revelion.
Știți genul ăla de insulte pe care ni le aducem?
El a fost primul care a făcut asta.
Mie mi s-a părut amuzant.
Și am început să învăț să fac la fel și el continua.
A devenit un fel de conversație.
Când am început să filmăm Crime în imobil
și lucram cu Selena, pe care nu o cunoșteam,
eu și Marty aveam o relație mai specială
și ne distram în pauze făcând glume.
După câțiva ani, și Selena a început să facă asta.
- Cum ai intrat? - Era deschis.
- Nu încui ușa niciodată. - Ce nebunie!
- Ca între vecini. - Unul ar putea fi criminal.
Dar moșii albi se tem doar de cancerul de colon și de schimbare.
Trist!
Marty zice: „Nu-mi vine să cred că facem asta!
Mă întâlnesc cu oameni amuzanți
și râd la toate repetițiile.”
Steve simte că e un moment important.
S-a dus momentul.
Arată-te și pe tine, Marty!
- Acopeream camera. - Da.
Mie și lui Marty ne place să perfecționăm o glumă
ca să fie cât mai precisă.
Să fie exact cum vrem.
Apoi există variații ale glumei.
Dumnezeule, Mayberry!
- Nu e rău. - Da.
- Să zici ceva… - R.F.D.
Ce zici de „Dumnezeule, Opie”? Sau…
Richie Cunningham? Așa îl chema în Happy Days.
Dar cred că se suprapune cu Ollie și Ron-Ron.
O să fac doar așa.
Vedeta de top! Ai reușit!
- Da, sigur. - Bun.
- De la capăt. - Serios?
- Mă gândesc la bietul om. - Știu.
Vom fi prieteni până la sfârșit.
Nu e nevoie să spui ceva frumos despre mine.
Nu în timp ce mă privești în ochi.
Dacă ne-am ascunde după meniuri?
Ar putea funcționa.
Ca să te simți mai bine, poți fi contactul meu de urgență.
Putem face colonoscopii împreună.
Nu mă văd oprindu-mă.
Aș vrea să cred că voi fi cea mai bună versiune a mea
în ultima zi din viață.
Marty mi-a arătat cât de important e să te porți frumos
în toate aceste experiențe.
Marty se pricepe la viață.
În lumea comediei, nimeni nu gândește mai repede decât el.
Nimeni nu e mai deștept sau mai amuzant.
S-a născut cu abilitatea de a rezona cu oamenii.
E vesel mereu. Într-o bucurie continuă.
E o constantă. E ca viteza luminii.
Marty acționează cu viteza bucuriei.
Bună, iubito!
Ce zi minunată!
Michael și Brian Short.
Atenție la bălți!
Au venit actorii la Snug Harbour!
Știi ceva? Sunt foarte impresionat.
- Bună, Marty! - Bună, Andrea!
- Bună, iubitule! - Bună, iubito!
Mă filmezi, dar te filmez și eu!
Asta e o conferință de presă, copii.
Și toți mă iubesc!
Ce faci? Te strâmbi?
- Bună, Danny! - Bună!
Salut, căpitane!
Iat-o pe fabuloasa Catherine O'Hara! Așa, dragă!
Salut, ese!
Dave, maturizează-te!
- Andrea, ce fund are mama! - Foarte mare.
Cum e în vacanță, Stevie?
Hangiu, mai adu vin!
Nu cred că mă plac câinii, Marty. Nu știu de ce.
- Serios? - Da, nu cred.
Poate că… Stai să văd.
Hai, dragă!
O Zi a Recunoștinței fericită!
Încetează!
Bună, mamă!
Astea sunt toate noutățile. Vorbim mai târziu!
Și…
ne vedem!
- Ești fericit acum, tată? - Da.
Jiminy, ai intervievat aproape pe toată lumea.
Dar nu l-ai intervievat pe Martin Short.
Nu, nu mi se pare interesant.
Când unii se străduiesc prea mult
și caută cu disperare aprobare,
fără să prezinte vreun motiv pentru a fi aprobați,
mi se pare o jignire.
Ai auzit că fac un documentar despre el?
Da, se fac documentare despre toată lumea.
Da, se fac documentare
despre toți oamenii care au existat vreodată.
Asta cred eu. Cred că Martin Short…
Are trei voci, două freze și patru mișcări de dans.
Nu poți construi un imperiu cu asta. Deși, cumva, el a reușit.
Dar eu nu înghit asta. Nu-mi place.
ÎN MEMORIA LUI CATHERINE O'HARA
ÎN MEMORIA LUI KATHERINE ELIZABETH SHORT
Subtitrarea: Iulia Ștefan