Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det är annandag jul.
Det är vackert väder…
…i soliga Kalifornien.
-God annandag på dig, Nancy. -Hej, älskling.
Det knackar på dörren.
Det är Tom!
-God jul! -Ja, god jul!
-Mistel! -Var då?
Hur många jular har det blivit? Från 1972 till 1992, det är 20 år.
-Är det för ljust? -Inte för dina rynkor.
Här har vi Dave och Harrison Thomas.
Han håller för öronen. Är det för att slippa höra dig?
Jag älskade dig i Ensam hemma! Du var underbar!
-Hur är läget, Steve? -Jag har jättetrevligt, Marty.
Jag ska säga en sak om Marty.
Ponera att man ska ha middag och bjuder Marty.
Sen visar det sig att han inte kan komma.
Då ställer man in.
Kolla på Marty!
Jag vet vad ni tänker göra. Det här blir ett karaktärsmord.
Det är kul att vi måste låtsas att vi inte känner varandra.
Nej, det här bygger på att vi känner varandra. Vi har pratat tusentals gånger.
Larry och jag har ätit middag ihop en miljon gånger.
Vi har ätit lunch en miljon gånger. Riktigt innerliga luncher.
-Vi fortsätter bara samtalet här. -Precis.
I min bransch finns det en utstakad karriärväg.
Tv, film, Broadway, standup-föreställning,
reality-tv, Chabadgalan, middagsshow, Palm Springs-revyn,
och slutligen det här.
Jag hyste inga förväntningar om att bli stjärna, inget…
"Mamma, drömmen slog in!" Inget sånt.
Bara: "Jag har huslån och jag har barn."
"Jag har världens bästa jobb. Hur håller jag liv i det här?"
Varför håller jag i en kniv?!
Jag sysslar med komik, och ett särskilt slags komik.
Här kommer farbror Jack. Slunga mig!
Den är sketch- och karaktärsdriven.
Det är inte så mycket skämt, vilket man ser i mina manus.
Man får lov att lita på mig.
Jag gör det här av kärlek, mr Bonks. Lita på mig.
Jag trivs inte när jag gör nåt som 200 andra skulle kunna göra.
Då är det slöseri med tid.
När jag ägnar mig åt min säregna konst,
och det kanske inte är bra konst, men det är konst, då mår jag bra.
Festen kan börja!
Rollerna han har spelat är inte bara parodier på en viss typ.
Det är riktigt svårt att göra en fullkomligt bisarr figur verklig.
Men det gör han.
Vad handlar boken om?
Det är ett kärleksbrev, skulle jag säga,
med ett stänk av hat, i en sorts moccavirvel, kan man säga.
Det är som att se sin allra bästa vän,
som också råkar vara konstigast i världen.
-Hur går det med rollen? -Hattmakaren? Så bra så!
Nej, jag har inte bestämt mig än. Han kan bli lågmält brittisk.
Halloj! Finns det månne lite jordgubbar?
Finns det småsandwichar? Jag är så förtjust i småsandwichar.
-Jag gillar läspningen. -Jag försov mig! Sov!
-För-vadå? -Sov!
Har du nån mer mat därnere, Dormy?
Småsandwichar eller jordgubbar?
Jag älskar jordgubbar, gör inte ni det?
Man fattar inte hur mycket energi som krävs
för att göra det han gör.
Han slösar inte energi på att ifrågasätta beslut,
på att vara orolig för att ha fattat fel beslut.
Inser ni hur många fler timmar man skulle få varje dag om man slapp det?
Jag skulle få 23 timmar till.
Hallå! Vem där?
Bort från mig!
Jag vill inte lyssna på dig
Jösses, vad hemskt… Men ögonbrynen är toppen.
Det blir bra. Man kanske ska inleda med…
Om det känns bättre får du vara mitt trygghetslarm om jag ramlar.
Vi kan göra kolonoskopi tillsammans.
Hallå, hur är läget?
Jag märkte inte att jag blev filmad.
Det här känns så konstigt.
Jag är ovan vid kameror. Jag är blyg av mig.
-God morgon. -God morgon.
Min karriär har till 80 % bestått av fiaskon.
Det är ganska bra odds.
Showbiz handlar om talang, tur och uthållighet.
Man kan ha talang, vara envis och kunna ta smällar,
men saknar man självförtroendet för att kunna misslyckas, så är det kört.
Hej!
-Får jag följa med på begravningen? -Ja, snälla! Vi behöver dig.
-Du är klistret. Du är smöret i smörgåsen. -Utan dig är vi två skivor torrt bröd.
Just så.
Vi ska spela in den där scenen, men den kan vi.
Jag börjar känna mig riktigt trygg med replikerna i resten av säsongen.
Jag ska byta om.
-Vi ses. -Hej då.
Så du släppte in dem.
Där är Ron Howard!
-Jösses… -Nu börjar det roliga.
-Jag ska ställa några skarpa frågor. -Gör det.
Varför fortsätter du att pressa dig själv?
Kanske för att jag älskar uppskattningen.
Jag har en annan fråga: Varför fortsätter du?
Jag tycker att det är viktigt om man är "begåvad"…
…att dela sin gåva med människor som du.
-Det är vi evigt tacksamma för. -Jag vet.
Har du tänkt på… Vad har du gjort?
Det här är Whitton Road.
Jag undrar vem damen där är.
Det där var mitt rum.
Det vore oärligt för mig att säga att komiken bottnar i smärta.
Det är tvärtom. Man var rolig i min familj.
Jag var yngst av fem barn, och det var fem år till den näst yngsta,
så jag fick mycket uppmärksamhet och kärlek.
Alla gav mig beröm och sa att jag var rolig och fantastisk,
så jag dundrade in i tonåren helt obekymrad.
Jag kunde se ut som en nolla, ha finnar och konstig frisyr,
och om jag gick fram till en tjej och fick nobben, sa jag:
"Vad är det för fel på henne?" Och jag trodde på det.
Jag fick med mig komiken som ringar på vattnet.
Min bror Michael har vunnit flera Emmys och Golden Globes
för saker som SCTV, Mad TV och Schitt's Creek.
Vi uppmuntrades att få folk att skratta.
Det uppmuntrades alltid i vår familj.
Bara man fick folk att skratta, även om några sårades…
…på kuppen.
Pappa var försäljningschef på Steel Company of Canada.
Han var väldigt rolig, riktigt sarkastisk.
Han hade lätt irländsk dialekt. Han hade kommit hit som 21-åring.
Han var inte helt lätt att tas med.
Han tog sig en skvätt gin emellanåt.
Om "emellanåt" betyder "ständigt".
Han kunde vara spydig, men det var alltid skämtsamt menat.
Min son Marty
har inte en chans i helvetet att nånsin få en sångröst.
Men han är engagerad,
och en röst som sticker ut är också en röst man minns.
Marty var otroligt begåvad.
Han började med komedi när han var typ fem.
Han drog skämt, spelade upp sketcher och sjöng.
-Du hade vinden som studio, inte sant? -Ja, för Martin Short Show.
Det sändes på tisdagar 20.30, samtidigt som Andy Williams.
Jag skrev manus i huvudet. "Marty ska sjunga. Kvällens gäster är"…
Det rullade på bra tills nån ropade att maten var klar. Då fick vi pausa.
Tack, raring!
Broadway, Broadway…
Andra spelade landhockey på gatan, och jag sjöng uppe på vinden.
När folk demonstrerade mot Vietnamkriget sjöng han Sinatra.
Marty gör samma sak nu som då.
Här är hundramiljonerdollarmannen själv, min bästa vän Eugene Levy.
Gene Leevy.
-Levy. -Sak samma. Sätt dig ner.
Titta på dem. Man kunde tro att de känt varandra i åratal.
Han är min äldsta och käraste vän.
Vi har bott ihop, vi dejtade ett tag, men dit jag vill komma är…
Du är kanadensare. Har det varit en börda?
Nej, det har det inte.
Och du förstår mig, eller ska jag prata långsammare?
Vi talar samma språk.
Kanadensare som behöver komma bort,
åker de söderut och blickar drömmande över gränsen?
Marty är min bästa vän.
-Han är din bästa vän? -Ja.
Jag lärde känna Marty 1970 när vi pluggade på McMaster University.
Han ser ut som en skådespelare som desperat försöker få roller.
Jag tänkte plugga medicin, men bytte till socionomlinjen,
för det verkade lättare.
Jag spelade inte teater i high school.
Det var först på socionomlinjen jag började ägna mig åt det.
Då tog jag alla chanser jag fick att spela teater.
Men att bli skådespelare kändes orealistiskt.
Det var Eugene Levy som sa till mig:
"Du borde pröva att jobba med det här. Kom till Toronto."
Så jag gav mig själv ett ettårskontrakt. "Jag ger det ett år."
"Går det inte vägen så kan jag fortsätta plugga."
-Högre utbildning? -Nej, high school.
Jag har lite svårt att ta mig genom high school.
-Men jag ska klara det. -Det tror jag säkert, Lawrence.
-För jag har vissa mål som jag vill uppnå. -Det är bra.
-Bland annat vill jag bli domare. -Bra. Man ska ha ambitioner.
Man är nog aldrig medveten om att man är en del av ett visst sammanhang.
Kreativiteten blomstrade i Toronto.
Är det en slump,
eller finns det en särskild kanadensisk känsla för humor?
Jag skulle säga att Kanada, särskilt Toronto, är en knutpunkt.
Monty Python-filmerna kom till oss innan de kom till USA.
Eugene Levy och jag bodde ihop i ett hus på Avenue Road 1063 i Toronto.
Det var mycket fester där.
Paul Shaffer spelade piano och folk sjöng.
Alla dejtade och festade och jobbade med varandra.
Det var rätt fantastiskt, nu när man tänker på det.
Vi var alla i nöjesbranschen och gillade att ha kul.
Det fanns mycket entusiasm och glädje
och en stor kärlek till att uppträda.
På sommarkollona i Catskills fanns det alltid en tummler.
På jiddisch betyder det nån som orsakar tumult, som får saker att hända.
Marty var nog aldrig i Catskills, men vilken fantastisk tummler han är.
Marty hade allt. Rösten och komiken satt där de skulle.
Jag tipsade honom om en audition för musikalen Godspell.
Det var på andraauditionen som jag presenterade Marty för Andrea.
Godspell sökte folk som inte spelade teater,
utan som var sprudlande personer med humor och värme.
Det var Gilda Radners första roll.
Andrea Martin, Eugene Levy, Victor Garber, Jayne Eastwood…
-Vilken ensemble. -Och Paul Shaffer spelade piano.
-Och du var ihop med Gilda? -Ja, alla var kära i henne.
Hon var förtjusande, så rolig och med sån självdistans.
På första repetitionsdagen presenterade hon sig: "Hej, jag heter Gilda."
Hon hade en finne här som hon höll för.
Alla blev kära i Gilda, det kan man lugnt säga.
Sen gifte du dig med hennes ersättare.
Ja, Nancy Dolman, som var hennes ersättare i Godspell.
Du hade bestämt dig för att bli ihop med alla som spelade den rollen.
Ja, det var så det var.
Jag provspelade som ersättare i Godspell-ensemblen.
Det var svårt att komma in i gänget, för alla var redan bästa vänner.
Det var Gilda som var så fantastisk Andrea Martin som jag beundrade,
och Marty, som jag faktiskt inte var så förtjust i till en början.
Nancy var otroligt vacker. Orimligt vacker.
Hon ägde en affär för begagnade kläder
som hon hade smugglat in i landet från Detroit.
Det här var på Joni Mitchells tid,
och hon hade den looken, med långt blont hår.
Hon kom in i sammetsmantel och hälsade på alla.
Och alla killar blev som förtrollade. Men inte jag, för jag var ihop med Gilda.
Vi hade gjort slut några gånger tidigare. Vi hade grälat och gjort slut igen,
och jag gick till baren The Pilot, där jag stötte på Nancy Dolman.
Hon var rolig och lite kaxig, och vi började snacka.
Hon hade precis gjort slut med sin kille, och jag hade gjort slut med Gilda.
Jag spelade i en pjäs.
Det var sommar, och Nancy kom dit i korta shorts och linne.
Jag hade korta shorts och t-shirt.
Vi tog in på Four Seasons Hotel: "Min fru och jag vill ha ett rum, tack."
Till och med receptionisten garvade, för vi såg ut att vara tolv år.
Och så var det med den saken.
Från och med nu…
Det här är min fru Nancy.
Den fagra hertiginnan.
Hon lyssnar just nu på originalinspelningen av The Goodbye Girl.
Är det Nancy eller Bo Derek?
Jag lyssnar på din sång.
Så groteskt
Ring hit en sjuksyster
Marty och Nancy, vilket team de var.
De var verkligen ett fantastiskt team.
Han är väldigt barnslig av sig, och hon var väldigt mogen av sig.
Under en skakig period gick min man och jag i parterapi, och fick frågan:
"Känner ni nåt par som har en relation som ni skulle vilja efterlikna?"
"Marty och Nancy", sa vi.
Och hon sa: "Ni anar inte hur många som har svarat just det på den frågan."
Hej, älskling.
-Hur är det, raring? -Det är bra, raring.
-Har vi det romantiskt ihop? -Ja, det har vi.
-Efter alla dessa år. -Så är det faktiskt.
-Det här är hyfsat relevant. -Då är det på tiden.
Berätta om genombrottet som förändrade ditt liv.
På den tiden kunde man göra allt i den kanadensiska nöjesbranschen.
Det var som en konstant utbildning i showbusiness.
Man kunde spela Shakespeare, göra radioteater, göra reklaminslag…
För bara 39,95 dollar.
…och spela i kabaré.
1973 bildade Second City, den legendariska improvisationsteatergruppen i Chicago,
sitt första systerkompani i Toronto.
Gilda Radner jobbade där, Dan Aykroyd jobbade där…
Det var ett populärt ställe att träffas på.
Alla provspelade och alla kom med.
Andrea, Catherine, Joe, Eugene, Dave och John Candy.
Jag provspelade inte.
Jag gillade inte tanken på att vara rolig på beställning.
Det kändes läskigt. Jag ville bli Sinatra. Jag ville bli sångare och skådespelare.
Men jag började känna att jag låg efter alla andra,
att jag hade begränsat mig själv och gick runt i cirklar.
Jag hade ingen framåtrörelse.
Varje gång jag gick ner i tunnelbanan i Toronto, så missade jag ett tåg.
Oavsett om jag sprang eller gick långsamt så åkte tåget ifrån mig.
Om bara tåget kunde komma när jag kom ner, skulle lyckan vända,
men tågen bara gick.
Nancy fick skivkontrakt i Los Angeles, så jag följde med henne.
Här kommer miss Nancy Dolman!
Hon slog igenom och var med i tv på bästa sändningstid, innan Marty var det.
Hon hade allt.
Hon hade vacker röst, med perfekt tonträff och artikulering,
såg ut som en filmstjärna och var så himla trevlig.
Jag fick ett sammanbrott.
Paul Shaffer och Bill Murray var i Los Angeles.
Bill Murray hade slagit igenom och börjat på SNL det året.
Paul sa: "Bill och jag ska käka middag på Sunset Marquis. Ni får gärna komma."
Nancy och jag promenerade dit.
Och det bara kom över mig: "Jag fixar inte det här. Det går inte."
Jag var arbetslös, hade inte jobbat på ett par månader, och hade inget på gång.
"Jag kan gå dit och låtsas vara glad för Bills skull,
för jag vet inte vad jag håller på med."
"Jag behöver sätta mig ner."
Gossen min.
Varför sitter du här alldeles ensam?
Varför är du inte ute och roar dig med alla de andra?
Jag har bara ingen lust.
Jag är väl lite nere.
Vi satt där tysta i tio minuter, och till slut sa Nancy:
"Hur länge ska vi sitta här?"
"Jag vet inte", sa jag.
Så vi gick hem igen. Jag var riktigt låg.
Sen gick vi och såg improvisationsgruppen War Babies.
Det var så roligt, så nytt och så inspirerande.
Jag blev inspirerad bara av att bevittna det.
Det var som att ljuset tändes. "Det är ju det här jag ska göra!"
Jag ringde Andrew Alexander morgonen därpå och sa:
"Jag vill vara med i Second City." "Okej", sa han.
Marty Short var så stark redan från första början när han kom med.
Annars brukade folk vara lite trevande och försöka hitta rätt.
När man går in i en ensemble med inarbetade roller
skulle de flesta försöka efterlikna dem som spelat dem tidigare,
men han satte omedelbart sin personliga prägel på scenerna.
Han har så imponerande självförtroende och är så rolig.
Jag har alltid tänkt att om man går ut på scen och ser fullständigt knäpp ut,
så börjar folk skratta, och halva segern är vunnen.
Karaktärerna bygger på personer man känner, eller kombinationer av dem.
Det är bra att det är så, för även om de är absurda, så får de ett djup.
Blotta tanken får mitt hjärta att slå som en djungeltrumma i fjärran, så att säga.
Jag kan spela Grimley, men jag vet inte om de vill det.
Jösses.
Kära nån, vilken ära att få vara med i David Lettermans program, så att säga.
Vi hade en sketch där en man och en kvinna sökte en tjänst.
Kvinnan var erfaren och välutbildad, och mannen var världens idiot.
Barbara, vill du börja med att berätta lite om din utbildning?
Jag har kandidatexamen i matematik från Columbia University.
Sen har jag magisterexamen i företagsekonomi från Stanford.
Hur ser din arbetslivserfarenhet ut, Ed?
De senaste åren har jag varit anställd hos Union Oil.
Vad har du för tjänst där?
Jag jobbar på macken i korsningen Cahuenga och Melrose.
Han hade gjort Ed i improvisationsteater, men det här var den första sketchen.
Han golvade oss alla, på ett positivt sätt.
Han var så löjligt rolig.
Och det gav mig möjlighet att spela på hur absurt det var att han fick jobbet.
-Ed Grimley hade alltid samma skjorta. -Ja, jag hade haft den i high school.
Jag hade en kompis i high school som ville bli fotograf.
Han fotade med diafilm,
men framkallade den sällan,
för han visste ju redan hur bilderna såg ut eftersom han hade tagit dem.
Min svåger Ralph pratar så här.
"Läget, raring? Ska du ha ett järn?"
Så jag kombinerade rösterna,
och sen lät det så här, så att säga.
Jag hade pomada i håret, och Peter Aykroyd sa:
"Den där frisyren blir högre för varje framträdande."
Så för att få honom att skratta formade jag det till en spets.
Och en kväll gjorde jag så här… och publiken skrattade.
Tänk om nån ber en spela triangel på mottagningen? Bäst att öva!
Ed är så fascinerad av livet.
Det är förföriskt, för det är en fin egenskap.
Jag minns än idag hur han dansade som Ed Grimley.
Det var som en uppenbarelse att jobba i Second City och skapa karaktärer.
För att inte börja skratta tittade jag lite vid sidan av hans ansikte.
Då gjorde han så här för att komma in i blickfånget.
Är jag vansinnigt kär i Catherine? Ja, det har jag alltid varit.
-Det var alla killar. -Nej, det var de inte.
Det finns inget sexigare än att få nån att skratta.
Alla fick varandra att skratta, så alla kände att de borde dejta.
-Visst var alla kära i varandra? -Ja, absolut.
Jag kunde peka ut alla på Godspell-fotot:
Day by day, day by day…
-Nej! -Jodå.
-Kvinnor du hade legat med? -Nej, folk som hade legat med varandra.
Jag slutade faktiskt i Second City för två veckor sen, efter två år där.
Det är verkligen det bästa stället som finns för att lära,
men sen måste man ju göra nåt av det man har lärt sig.
Så jag gick vidare och har sen dess…
…inte gjort nånting av det.
Jag gästspelade lite i Taxi och så, men det var ganska sporadiskt.
Minns du mig? Jag är killen på tv.
Sen ringde de och frågade om jag ville vara med i SCTV.
Vi avbryter programmet för ett meddelande från SCTV News.
God afton. Jag heter Guy Caballery, och det är jag som driver SCTV.
-Det här är stationschefen Edith Prickley. -Hallå, hur är läget?
På CBC är man överens om att det kommer att bli en succé. Det bara måste det bli.
Kreativiteten flödade. Jag vet inte hur bra tittarsiffrorna var,
men mottagningen hos kritikerna och nöjesbranschen var fantastisk.
Hur parodierar man kanadensisk tv
så att det blir intressant för amerikaner som inte fattar vad man gör parodi på?
-Berätta om när Marty kom in i bilden. -Måste vi det, nu när det går så bra?
Marty kom in med en energi som förstås smittade av sig.
Till slut började vi avsky energin. Det får finnas gränser.
Publiken är i extas när mr Rodgers äntrar ringen.
Försiktigt, Fred!
Rodgers jagar henne i ringen.
Hon springer skräckslagen. Coq au vin, nu är hon illa ute.
Jag ber att få presentera Drottninghatarna.
Jag vill träffa drottningen
Och slå henne på käften
Det var spännande att vara med, men också lite skrämmande,
för jag kände alla i ensemblen. Andrea Martin var min svägerska.
Du är ju dum i huvudet!
Det gillar jag hos en karl.
Min bror Michael var manusförfattare.
Jag kände dem och skrämdes av hur mycket de hade åstadkommit.
Kritikerna avfärdade din pjäs som ren och skär smörja.
Men nu, inte ens två år senare,
är damen på benen igen, med mod och fräckhet,
och regisserar sig själv i sin egen film. Det jag undrar kan sammanfattas i ett ord:
Avsikt.
Där slog du huvudet på siken, Brock.
SCTV skapade karaktärer.
Och alla hade med sig från Second City att man ville ge dem ett djup.
Även om det var en absurd figur skulle den ha nån sorts verklighetsförankring.
Vad har du haft för dig?
Lattjat runt, raring. Försökt få saker att hända.
Alla ler, för det är fest i Hollywood!
Alla ler.
Plötsligt bestod hela ens värld av de här människorna.
Demonpappan på Fleet Street!
Kom inte nära mig
Då sprättar jag upp dig
-Är det ljudfilm? -Ja.
-Inte stillbilder? Imponerande kamera. -Tack.
McKenzies, tillsammans igen! Jag panorerade ut.
Det kostar att få oss tillsammans.
SCTV blev en stor succé.
Vi fick en Emmy för manusen. Det var fantastiskt.
Jobbet blev snabbt vår familj,
faktiskt bokstavligt talat.
Nancy och jag gifte oss den 22 december i Toronto.
Fem dagar senare gifte sig Andrea med Nancys bror Bob.
Gruppens stora styrka var att alla var vänner och i vissa fall släkt.
Vi firade alla högtider tillsammans.
Det var full fart. Ingen var upptagen med att tänka på vem som skulle nå framgång.
Jag minns inget sånt alls.
Får jag betalt? För annars jobbar jag inte.
Sluta nu.
Vilket gäng det var, alla från Godspell och Second City.
Hej, Harold.
Alla var sig själva, skojade och snackade, som man gör med vänner.
Nancy och jag bodde på samma gata som barn i Toronto.
Jag lärde känna henne genom min bror och hans knäppa kompisar.
De var helt betuttade i henne, för hon var så vacker.
Så vi var redan goda vänner,
men när jag blev ihop med Eugene blev vi en familj.
-Hej, älskling. Filmar du? -Ja.
Vi har haft en underbar morgon.
Vissa relationer blir bara starkare och starkare.
Vi blev chockade när vi plötsligt inte kunde bli gravida.
Det var nåt som inte ens hade föresvävat oss.
Sen fick vi veta att Nancy hade endometrios och behövde medicin,
vilket påverkade humöret.
Jag hade gjort en smörgås med jordnötssmör och sylt.
"Du måste torka bort jordnötssmöret från köksbänken!"
"Sluta med medicinen", sa jag, "så adopterar vi istället."
"Kan vi göra det?"
Så hon slutade ta den och vi adopterade Katherine.
Och sen Oliver och Henry.
Lilla vännen… Jag måste pussa min bebis.
När man ser honom som pappa är det så innerligt.
Han är verkligen sig själv.
Min näst bästa tjej efter min fru.
Det faller sig lika naturligt som att andas för honom.
Han älskar att vara pappa.
Jag hade aldrig lämnat SCTV självmant, men det blev nedlagt.
Sen ringde de och bad mig vara med i Saturday Night Live.
Det här är Saturday Night Live
med Julia Louis-Dreyfus,
Harry Shearer,
och Martin Short.
De första två sketcherna gjorde jag med Harry Shearer.
Det kommer inte att bli lätt.
Jag kan inte simma.
Så de kommer inte bara att räcka över guldmedaljen till oss,
särskilt som konstsim för herrar inte är en OS-gren än.
Men det gör inget. Vi kan ha nytta av lite tid,
för jag är inte så bra på att simma.
Nästa sketch var "Livsstilar hos de rikas och berömdas släktingar".
I Central Park, New Yorks trädkantade smältdegel,
ligger korvkiosken som drivs av Katharine Hepburns tremänning Nelson.
Vi har träffat honom.
Vi har aldrig haft nån kontakt.
Jag har skrivit till henne
och ringt, ibland anonymt, men hon har lagt på.
En gång kom hon förbi här, och jag sa: "Känner du inte igen mig, Kate?"
Hon bara såg på mig och sa: "Mer senap, tack."
Efter det första avsnittet sa min manager till mig:
"Ditt aktievärde har just stigit med 3 000 procent."
Det var ett fantastiskt år, men också påfrestande.
Saturday Night Live är intensivt och det är långa dagar,
särskilt om man både skriver manus och spelar.
Jag gillade att skriva med Mike, Dick Blasucci, Paul Flaherty
och ha en bandspelare igång, så jag kunde improvisera,
men på SNL satt jag ensam och skrev.
-Det hatade du. -Ja.
Jag gick in till Dick Ebersol och sa: "Jag vill sluta."
"För det första har vi ett kontrakt", sa han.
"Det här måste vara en jäkligt tuff arbetsplats om nån som du vill sluta."
"Vi säger så här…"
"Om du känner likadant vid jul, så löser jag dig ur kontraktet."
Han förstod nämligen att jag framåt jul skulle börja se ljuset i slutet av tunneln
och funnit ett sätt att jobba med det här.
-Du verkar vara på defensiven. -Nej, det är det du som är.
Varför är det alltid den andra som är defensiv?
Har du nånsin frågat dig själv det?
Om man ger dem djup och mänsklighet kan man släppa på tyglarna.
Tack för att ni ställde upp på att prata med oss, mr Thurm.
Vad menar du med det?
Mr Thurm, ni har som ni vet många kritiker…
Det har jag inte alls.
Hur kommer man på en sån karaktär? Den var så originell.
Vi hade en sminkös på SNL som hette Marion Siebert.
Hon var den mest defensiva människa man kan tänka sig.
Jag kunde sitta där i hennes stol och hon kunde säga:
"Dina drag är inte samspelta. Det gör det svårt för mig."
Jag kunde säga: "Är jag inte väldigt blek, Marion?"
"Det ser jag väl. Tror du inte jag ser det? Jag är sminkös."
Harry tyckte att jag skulle göra nåt på det. "Men hon är ju där", sa jag.
"Det är det som är det roliga", sa han.
Varje gång vi gjorde det var jag rädd att bli påkommen.
Det vet jag väl. Tror du inte jag vet det? Det är mitt företag.
Är jag konstig?
Det är han som är konstig.
På säsongsavslutningsfesten tog hennes assistent bladet från munnen fyllan:
"Fattar du inte vem Nathan Thurm är?"
"Hur korkad kan man vara? Det är du som är Nathan Thurm!"
Och hon sa: "Det vet jag väl. Tror du inte jag vet det?"
-Kommer du tillbaka till SNL? -Nej.
Varför inte?
För att det är väldigt krävande. Det kräver ens fulla fokus,
och då tvingas familjen stå tillbaka.
Hej, mamma.
Hej, pappa.
Har du sett de här låren?
Det är mitt hem Och jag struntar blankt i morgondagen
Jag älskar mitt lilla hus här i Toronto
Välkomna till Indian Road 590.
Det här är Martin Shorts fru.
Den kontroversiellt missförstådda Nancy Dolman.
Även känd som…
…hertiginnan av Dolman.
Martin Short.
Det är han där i mitten.
Det där är Martin vid nio års ålder.
Här är Martin näst längst till vänster.
Kan du ta en handduk och hjälpa mig torka disken, Martin?
Det här är en lite rundare Martin Short sommaren 1963.
Det fanns väldigt mycket kärlek i vårt hem.
Jag var yngst av fem, och alla var jätteroliga.
Både föräldrarna och barnen. Det var den verklighet jag kände till.
Vi gjorde inspelningar.
God eftermiddag, mina damer och herrar, och god kväll.
Vi spelade piano och sjöng och drev med varandra.
Nora, du får börja vara rolig.
-Jag heter… -Får du många skratt med det namnet?
Varför försöker du slingra dig?
-Vill ni höra mitt efternamn? -Det kan vara roligt.
Jenny Cardinal.
Jag fick ett skratt!
Det rådde yttrandefrihet hos oss.
Man kunde tjafsa emot pappa,
och han övermannade en med sitt irländska intellekt.
Ta mikrofonen, pappa.
Ta mikrofonen. Ta den och sjung nåt.
Kan du sjunga nu innan han blir galen?
Det här är Olive Short, konsertmästare i Hamiltons filharmoniska orkester.
Hon är gift med C.P. Short, Stelcos försäljningschef för skruvprodukter.
Hon var den första konsertmästaren i Nordamerika som var kvinna,
åren 1952-1962, i Hamiltons filharmoniska orkester.
RADIOINSPELNING
Mamma var en ängel.
Pappa var väldigt vass.
Om en familj har en person som är så jordnära, snäll och änglalik,
mamman eller pappan, så balanserar det upp allt.
-Du hade tre bröder och en syster. -Ja.
-Du tyckte mycket om din bror David. -Han var min hjälte.
Varför var han det?
För att han var äldst och för att han var fantastisk.
Han dog när jag var tolv.
Då kan man höja nån till skyarna, men i hans fall var det välförtjänt.
David var snygg.
Han var rolig.
Han var ofattbart snäll och omtyckt.
Han spelade trumpet och var cool. Han var 14 år äldre än jag.
Om han kom hem vid fyratiden på morgonen
kunde jag gå in till honom vid halv åtta.
De flesta 19-åringar hade kört ut en: "Stick, jag sover."
David lät mig krypa ner i sängen.
Han låtsades att han var en jätte, och jag skulle försöka stjäla hans kudde…
…medan jätten sov, så att han skulle få sova vidare.
Men om jag fick loss kudden la han armen om mig. Jätten fångade mig.
Sån var han.
Jag var på kollo i Wanakita
och jag minns att jag kände mig ledsen när jag vaknade.
Ledaren sa till mig: "Din bror har varit med om en olycka."
"Han är död." Så sa han.
"Men mår han bra?" frågade jag.
"Nej, han är död."
Inget gick ihop.
Och sen drömde jag en dröm.
Jag kan fortfarande se den i huvudet. Den var i Technicolor.
Jag satt vid en bäck i skogen, och David kom gående.
Han var så stilig, i snygg banlonskjorta.
Och han sa…
"Jag mår bra. Allt är underbart."
"Vi ses snart."
Sen vaknade jag…
…och kände en sån lättnad.
På begravningen började mamma hosta.
Hon hade haft bröstcancer 1957, vilket jag inte visste om.
I slutet av det året blev hon allt sämre.
Nora var sjuksköterska i Kalifornien.
Hon visste att mamma var dålig, så hon flög hem för att ta hand om henne.
Nora var med när läkaren sa till henne:
"Du har tre månader kvar, Olive."
Mammas reaktion, efter han hade gått, var:
"Glöm det, jag har ju ett barn att uppfostra."
"Skicka hit vindruvorna, Nora."
Det blev ett uttryck för mod i vår familj. "Skicka hit vindruvorna."
Sen kom hon hem
och gick in i en anmärkningsvärd, oförklarlig remission,
och var helt frisk de följande två åren.
Men när jag gick i 13:e klass dog hon.
Efter mammas död försämrades pappas hälsa snabbt.
Slaganfallen förminskade honom.
Från att ha tagit upp mest plats i rummet blev han allt mer tystlåten.
Han och jag åkte på en världskryssning i fem veckor.
Men när vi besökte Irland ville han inte träffa sina syskon
för att han var i så dålig form.
Han hade åderförkalkning.
Han drack sina gindrinkar,
men det var de två ciggpaketen om dagen som tog kål på honom.
Du fick hantera tragedi som ung. Du förlorade en bror.
Min bror gick bort när jag var 12,
mamma när jag var 18 och pappa när jag var 20.
Tungt, särskilt som yngsta barnet.
När man mister en familjemedlem, oavsett ålder, har man faktiskt ett val.
"Hur hanterar jag det här?" Det blir en livsläxa.
Ska man bryta ihop och aldrig återhämta sig
eller helt enkelt lära sig att livet är kort,
ta ett glas vin, skratta och ha roligt,
uppskatta de här personerna och aldrig släppa dem?
Det är hemligheten. Om man inte släpper dem har man dem alltid med sig,
och innan man vet ordet av gör man dem sällskap.
Min familj älskar varandra än idag.
Farbror Mike är nog den som är mest lik pappa.
De har jobbat mycket ihop.
Brian och Nora är nog mer lika sin mamma, lite mildare.
Det finns alltid skratt och skämt.
Vem tycker du är elakast i familjen?
Du. Det skulle alla hålla med om.
-Du tvekar inte ens? -Inte alls.
-Nora skulle säga: "Michael, så klart." -Nora har ingen trovärdighet.
-Brian också. -Han har ingen trovärdighet.
Okej, ingen har nån trovärdighet.
Men faktum är att du är mest lik pappa. Det tycker alla.
När vi fyra träffas har vi roligt, dricker rom och cola,
skrattar och driver med varandra, som om inget förändrats.
Vi står väldigt nära varandra.
Vi brukade prata om att "upprätthålla livets glädje".
Helt enkelt.
Ibland kan det vara svårt.
Men det är en beundradsvärd strävan.
Det är nog därför Marty är så omtyckt,
för att han alltid försöker upprätthålla glädjen i livet.
-Fick du med det? -Syskonen Short!
Gruppkram, gruppkram!
Här är vi nu igen efter alla dessa år.
-Vad gör hon? -Ingen aning.
Gruppkram, gruppkram!
Vi kom alla från samma livmoder.
Gruppkram, gruppkram!
En gång var vi fem, men nu är vi bara fyra.
-Gruppkram, gruppkram! -Sorg, sorg…
-Det var åtta tuffa år. -Ja, de var inte bra.
Vi hade begravningsbyrån på snabbnummer.
Men vi skrattade också. Det är hela poängen.
Vi har svårt att bryta igenom samtalsväggen, Larry.
Steve kanske äter middag med oss.
Jag sätter på kaffe.
Elva, tolv…
…tretton.
Medan jag häller gör jag min Richard Burton-imitation. Beredd?
För Guds skull,
låt oss berätta sorgliga historier om kungars död.
Om hur vissa störtats från tronen, vissa dödats i krig,
vissa förgiftats av sina fruar, om hur de alla har mördats.
Jag är redo, Lawrence.
Vad vill du ha i kaffet? Senap?
När du var här för ett par år sen hade du just lämnat SCTV och jobbade med SNL,
men numera har du huvudroller i storfilmer.
-Du är i smöret. -Ja, det är bra.
Även om jag känner att det kan ta slut när som helst.
TRE AMIGOS
Min första film var Tre amigos.
Vi hade lika stora roller, men de två var ju stora stjärnor.
-Jag är Lucky Day. -Ned Nederlander.
-Dusty Bottoms, och tillsammans är vi… -Tre amigos!
Jag kände till Marty. Jag visste vem han var.
Han kallade sig "budgetamigon".
Vi kanske borde presentera oss.
Martin Short.
Vi fann varandra snabbt genom skrattet.
Du gjorde ett fenomenalt jobb i den här scenen.
Du smälte in i bakgrunden utan att ta plats eller försöka vara rolig.
Det är viktigt att du gör så när vi spelar ihop,
för om du försöker vara rolig kommer biopubliken att hata dig.
De vill att du ska ge min aura utrymme.
Rubba aldrig min komediaura.
När du spelar mot Chevy kan du däremot ta i.
Du kan du spexa, ta plats och ta för dig.
-När du spelar mot mig… -Diskret i bakgrunden.
-Och med Chevy… -Spex, spex, spex.
Jättebra.
-Tack, Steve. -Äsch, ingen orsak.
Vi spelade mycket Scrabble.
Jag gav Chevy en lapp:
"Du får sätta på min fru mot ett E och ett Q."
Chevy tyckte att det var så kul.
"Du åker i min bil till jobbet hädanefter."
Så vi tre blev snabbt vänner.
Ibland får man grönt ljus i livet.
Och ibland, utan anledning, får man rött ljus.
Finns det nåt riktigt dåligt därute?
Tre amigos kan jag inte rekommendera.
Tre Amigos hade premiär på andra plats bakom The Golden Child med Eddie Murphy.
Men den har blivit älskad, särskilt av pojkar som passerat 40.
Det är intressant hur han ser på misslyckanden.
Om man pratar med Lorne, Steve eller Marty om Tre Amigos
är det först på sistone de känns vid att folk gillar den.
När jag sa att den betytt mycket för mig, sa Marty:
"Visst, men den blev brädad av The Golden Child."
Justin Timberlake sa också att den har betytt mycket för honom.
Efter hand har det börjat sjunka in
att vi inte minns att The Golden Child gick bättre på bio,
utan bara tycker att det är en bra film.
Men det var ingen som såg Marty Short som filmstjärna.
Sen gjorde vi 24-timmarsjakten, en riktigt bra film.
24-TIMMARSJAKTEN
Testvisningarna gick jättebra.
-Så du vet inget om experimentet? -Vilket experiment?
Jag har förminskats.
Jag skulle injiceras i en laboratoriekanin,
men hamnade på nåt sätt i dig.
Men ingen såg 24-timmarsjakten.
Vi gjorde På heder och samvete.
Om de fem nästa killarna du går på dejt med är sämre än jag,
kan du ringa mig då?
Nej, det tror jag inte.
Har ni sett försäljningssiffrorna för den?
Man gör film med människor i tre månader, och sen ser man dem aldrig mer.
Du var exekutiv producent och du och jag bestämde
att vi skulle fortsätta samarbeta.
Det är 40 år sen.
Folk ångrar saker i sina liv, men jag får inte det intrycket av dig.
Nej, jag förhåller mig till det som i Sinatralåten.
Ånger, det har jag känt Men för lite för att nämnas
Det är min filosofi.
"Jag matar hönsen."
"Och samlar in äggen."
Stor båt.
-En stor båt? -Ja.
-Hörde du den? -Ja.
Nancy och jag köpte vårt hus 1987.
Det skulle finansieras av två filmer som jag skulle göra.
Och precis när lånet var påskrivet blev den ena inställd.
"Jag förtjänar inte det här", tänkte jag. "Jag är 37 år."
"Jag förtjänar inte att ha havsutsikt från vardagsrummet."
Jag sa till Nancy: "Tänk om vi inte kan behålla huset."
"Tänk om vi inte har råd."
"Då flyttar vi", sa hon.
Det var ju vi som var grejen.
Och som ni ser i hans karriär, om nånting misslyckas…
Förlåt, men det är ju så.
…är han uppe i sadeln nästa dag och hittar på nåt nytt.
1992 gjorde jag min första Broadwaymusikal med Bernadette Peters.
Jag får full tillfredsställelse av en bra tagning framför kameran,
men att vara med i ett stort slutnummer på en premiär
och mötas av publikens jubel, det slår filmerna.
Du har ett ego Lika stort som Empire State
Hur får man en musikalroll? Hur gick det till?
-Jag spelade in en film i San Juan… -Hur gick det till?
Jag sjunger, men när man är komiker tar ingen ens sång på allvar.
De väntar på att man ska dratta på ändan.
Jag visste inte att han kunde sjunga.
Jag visste inte att han kan sjunga.
Jag har alltid vetat. Ikväll får världen veta det.
-Det kommer att förändra ditt liv. -Det är nåt jag alltid har drömt om.
Man måste ha stått på scen i New York för att vara en fulländad skådespelare.
Jag har så många att tacka,
som jag verkligen borde tacka, men…
…faktum är att allt är min egen förtjänst.
Han har en ny film på gång med Steve Martin som heter Brudens far.
Martin…
Folk säger att du är enastående, att du stjäl filmen.
Det skulle jag inte säga, men filmen är väldigt rolig.
Hur skulle du beskriva Brudens far?
Jag tycker att det är en gripande film.
Det är en rolig och känslosam film
med komik på både hög och låg nivå.
Hej! Förlåt att ni väntat. Jag heter Franck, mycket angenämt.
Det är ännu ett exempel på hur han drar nåt extremt långt och lyckas.
Tanken var att Franck skulle symbolisera Steve Martins alienation från processen.
Vi har problem. Hanck vägrar tillreda kyckling.
Han vägrar vadå?
Kimberly Williams och Diane förstod honom, men inte jag.
Men till vilken grad?
Varsågoda.
Ni har ingen lista än,
men ni vill ha vigsel i hemmet den 6 januari, visst?
Cheferna var tveksamma till karaktären.
Ni har ingen lista, men ni vill ha vigsel…
Så vi skruvade ner den mer och mer.
Ni har ingen lista än, men vill ha vigsel i hemmet den 6 januari, visst?
Steve sa: "Det finns ingen poäng. Jag förstår det roliga."
Med all respekt, välkommen till 90-talet.
Man förstår inte vad du säger. Säger du nåt när du pratar så?
Jag sa att det är trevligt att vara här. Du är stilig med slipsen,
men jag hade valt en annan färg till den skjortan.
Steve spelar brudens far.
Gillar du Steve mer än du gillar mig?
Jag kan säga så här.
Det här kan låta ytligt, men då blir jag missförstådd.
Steve kan göra mer för mig än du.
Kan du bete dig som en människa i en minut?
Se på mig som en människa! Du klarar inte av det.
Se på mig som en människa!
Trilskas inte med mig, för då skickar jag tillbaka dig.
Förstår du?
Jag förstår att jag älskar dig.
Jag var 40 år när jag spelade tioåringen Clifford.
Marty Short är en fantastisk skådis.
Eftersom han spelar komediroller kanske folk inte förstår det,
men komediroller är inte lättare, utan svårare.
Är du en komiker som skådespelar, eller en skådespelare som gillar komedi?
Jag är nog en skådespelare som gör komedier.
Eller vad som helst.
Du är ganska otålig för att vara psykolog.
Vad sägs om att jag förklarar på mitt sätt? Tack så mycket.
Vad gör en film attraktiv för dig? För det är inte pengarna.
Jo, det är pengarna.
Får jag kameran, tack?
KAPTEN TRUBBEL
Visst, chefen.
Mer än 90 % av det jag har gjort har floppat.
Men jag har varit med i tillräckligt många lyckade saker för att hålla igång.
Kan de alltså läsa våra tankar?
Jag känner inte till dig och vad du har gjort,
men jag tror att du är en mycket begåvad ung man, och jag har aldrig fel.
Jag har aldrig haft nån stor plan eller nåt sinne för vad som ska lyckas.
-Skitstövel. -Ja?
Jag har misslyckats flera gånger, men aldrig känt: "Det var rätt åt mig."
Du är en förövare.
Folk vill att du ska erkänna det.
Till skillnad från…
Vad är du själv, Mitch?
Det är knäppt om nån säger:
"Det var hemskt att göra den filmen, men jag hoppas att den blir framgångsrik."
För då är det väldigt osannolikt att det blir en kassasuccé.
Det är upplevelsen man själv har när man gör den som räknas.
Kändes det kreativt? Hade man kul? Var middagarna roliga? Var umgänget bra?
-Kolla där. -Aha!
Entertainment Tonight!
Vi iscensätter en frukost som jag redan har ätit.
Gud, vad hungrig jag är.
Utsvulten.
Jösses.
Det var gott.
Vi är i Snug Harbour och jag dricker säsongens första vodka och tonic.
Det är nämligen den första sommardagen.
Jag sa… Jag sa…
Jag sa att det är den första sommardagen.
-Är du glad att vara här? -Ja.
Vårt underbara sommarhus i Kanada…
Kolla, mamma!
…köpte Nancy utan att jag hade sett det.
Där har vi barnen.
Jag stod i köket när hon berättade att hon hade köpt sommarhuset.
"Har han sett huset?" frågade jag. "Nej, det har han inte."
Och jag tänkte: "Kan man göra så…? Så borde jag göra!"
Jag gjorde alltid som Nancy sa. Det var sån hon var.
"Larry, är du rar och hämtar hit de där?"
"Ja, Nancy." Visst gjorde man som hon sa?
Hon hade så…kärleksfull auktoritet.
Säg nåt roligt.
Jag är här med gänget…
När man kommer hit, även om man inte har varit här på ett år,
så är det som att man aldrig åkt härifrån.
Jag har alltid tänkt att om himlen finns,
så kanske himlen är att få vara på sin favoritplats i evigheten.
Det skulle vara det här stället.
Där sitter Meg Kasdan.
Släpp, Ollie.
Hej, Marty.
-Välkommen till Snug Harbour. -Tack. Det är väldigt fint.
Och här har vi förstås…
…Larry Kasdan.
-Hej, Marty. -Hej, Larr.
Det är så fint här. Vilken pärla ni har hittat.
Det hade aldrig varit möjligt utan På heder och samvete.
Då känner jag att jag delvis är medskyldig.
Så fort man kommer dit är man i Martys värld.
-Vad spelar ni för nåt? -Monopol.
Vi har hamburgare på grillen och kanadensiska grönsaker i köket
som Catherine O'Hara vänligt nog tillreder.
Wow.
Välkomna!
Tack för att vi får vara här i vackra Snug Harbour.
Det är fint här. Vet din agent om att du är här?
Min agent bryr sig inte det minsta om mig.
-Har ni ätit nån paj sen ni kom hit? -Massor.
Han bjuder på en drink han upptäckte i Jamaica.
Ting. Nu ska jag blanda en drink till dig.
Aj…
Just det, du har alkoholproblem.
Så där.
Vi tar lite is…
Jag anser förresten att det är töntigt att duscha, så de här är otvättade.
Sen öppnar man Tingflaskan.
Varsågod.
Här är min lilla tjej.
-Kom igen, Tom. -Blev det 73?
Det blev 69. Nej, 65!
Jag med min övervikt, Marty.
Försök att inte…
Hallå?
Snug -96.
Vad är det?
Det är ljumsken. Det måste vara nåt jag gjorde i natt.
-Hoppsan! -Nu är hon igång.
Han har bäst kontakter av alla här i Hollywood.
Han känner alla ända från toppen till nedersta toppen.
Vi har aldrig varit lyckligare.
Det här är vår äldste son Tom.
Ska du nånsin skaffa ett jobb, Tom?
Glöm det. Jag trivs för bra här på kanadensiska vischan.
Men vi älskar honom.
När vi träffade Marty första gången imiterade han Tony Bennet
och sjöng "I Left My Heart in San Francisco".
Jag insåg där och då
att den här killen skulle jag ta alla tillfällen jag fick att umgås med.
Tommy!
Jag älskar när du spexar.
Våra barn var i samma ålder,
så vi hade stora grillfester och middagar för familjerna.
Vi umgicks med varandra. Alla vill väl umgås med Marty?
-Vill nån ha rödvin? -Gärna.
-Vi var i liknande skeden i livet. -Ja.
-Här är Nancy Short. -Grattis på mors dag, Kate.
En mamma jag verkligen beundrar.
Här är Oliver och Henry Short.
Tom och jag har känt Rita och Kate länge.
Vi hade barn i samma ålder, det bidrog mycket.
Då blev det ofta att man lät ungarna lattja så att man fick prata en stund.
Sammanlagt var det säkert 17… Det var många barn.
Skicka hit den.
Nåt som verkligen visar hur fin Marty är är hur mycket mina barn älskar honom.
Redan som små ville de vara med Marty.
De gick och satte sig med honom när vi åt, pratade och skojade med honom.
-Vänta lite nu, Lucy och Ethel. -Den är min!
Lucy! Ethel!
Precis så här gjorde Ricky.
Vem ska de älska, älskling?
Det är min födelsedag och mitt galej, så min önskan är: älska bara mig!
Inte era dumma föräldrar.
Tom och Rita…
Tråkiga!
Steven och Kate… Dem har man sett förut.
Han värderar vänskap allra högst näst efter familjen.
Det är en dynamik som inte är lätt att få till,
där jag är bästa vän med männen och Steven med kvinnorna.
Så det blev väldigt…
Visst har du gjort en film om det, Larry?
Kom, du måste dansa!
Så här.
Jag kunde aldrig hänga med i snacket
mellan Tom, Marty och Walter.
Så jag tog till min videokamera.
Här ser vi de blodiga fotspåren från det sista dyket.
Här är bevisen.
Marty och Tom fick en idé.
"Vi gör den där scenen från Butch Cassidy och Sundance Kid."
Det är sorgligt, så att säga. Vi kommer att bli dödade.
-Gör dig redo att skjuta skurkarna. -Vi måste hoppa, så att säga.
-Jag vet, vi kommer att bli skjutna. -Kom då.
-Jag hoppar först. -Nej.
-Då får du hoppa. -Nej!
-Vad är det med dig? -Jag kan inte simma!
Är du galen? Du dör säkert ändå av fallet.
Mamma sa alltid att hoppa från klippor är som en chokladask.
-Man vet aldrig vad man träffar. -Det har du rätt i.
-Kom nu, Forrest. -Jag kan inte simma.
Du är för rolig. Vi kommer ändå att dö av fallet, så att säga.
Åh, helvete!
Nu ska vi ut i vimlet med Jiminy Glick.
Vi ska intervjua en riktig ikon. Steven Spielberg är här.
-Hej, Steven. -Hej, Jiminy.
Har du fått en Oscar?
-Ja. -Varför det?
Du har gjort så många filmer. När kommer den riktigt stora?
-Vad menar du med stor? -Nåt som går hem hos publiken.
Det vore nåt, för du är bra.
Jiminy Glick, en legend i sina egna ögon.
En intervjuare som går längre än alla andra
och ställer frågorna ingen vill svara på.
-Vill du ha en munk? -Gärna.
Dumma covid!
Varsågod.
Premissen är en dålig intervjuare som inte vet mycket om personen.
Du förväxlar mig med Michael Keaton, en mycket bra skådespelare.
Ni har helt olika stil. Keaton spelar väldigt realistiskt.
Och du är mer: "Va, vadå?!"
Och det är underbart… Ett ögonblick.
Hallå?
Hej, Dixie.
Han är djärv nog att säga negativa saker som ligger nära sanningen,
och de han intervjuar kan skratta åt det.
Att ögonen är så tomma betyder inte att hjulen inte snurrar därinne.
Jag hoppades på en A-kändis, men jag är glad att du är här, Bill…Hader.
-Det är inget riktigt stjärnnamn. -Nej.
-"Leo DiCaprio" väcker intresse. -Ja.
Bill Hader låter mer som en fönsterinstallatör.
Man förstår hur Marty ser på nöjesbranschen.
-När kommer filmen? -Den 11 juli.
Då är jag bortrest.
Du blir ofta sågad.
Hur känns det och hur hanterar du det, Steve Martin?
För det första blir många sågade. Charlie Chaplin blev sågad.
Buster Keaton blev sågad.
Nej, inte på nivå med dina sågningar.
Jag har alltid fascinerats av idioter med makt.
Man zappar på dag-tv och ser en person med ett program.
De har assistenter som svettas för att tonfisksmörgåsen kom för sent.
"Vad är det här för tonfisk?"
Härligt. Jag ringer upp.
-Hej, Leonne. Hur är det? -Hej, mr Glick.
Jag gillar inte gula överstrykningspennor.
Jag ville ha en karaktär som åkte på tjänsteresor.
Jag hade gjort filmen Rena rama turen
där jag fick en reaktion av ett bistick.
Nancy var där, och hon sa: "Jag ser dig inte där under."
Det älskade jag.
Sen var det Emmygala.
Hej, det här är Jiminy Glick här i Lalawood.
Jag är så glad att vara på Emmygalan.
Jag ville vara anonym och inte bli igenkänd.
Jag pratar med John Legu…
John räcker.
-Du har jobbat på cirkus. -I en freakshow, ja.
Och du behövde inga styltor.
Nej, för jag är lång och gänglig…
Den där smakade riktigt gott.
Fint att se dig igen. Du har gått ner i vikt.
Jag har fettsugit mig ur alla tänkbara öppningar.
Han skulle kunna improvisera Jiminy Glick i all evighet.
Du är en unik själ.
Tack så mycket.
Det där skrattet hade jag inte hört.
Han går upp och ner i tonläge.
Han lyckas alltid finna rätt ord
att använda när han är där nere.
"Kinko biloboe", ni vet.
Gud, det tror jag inte på.
Det är dadaistisk underhållning.
Det är rent trams.
Våra karriärer hånas av den där pajasen.
-Intervjun är över. -Herregud!
Ring in en ersättare!
Det är en riktigt punkig karaktär.
Vad har du emot nazisterna?
Vad jag har emot dem?
Ja, du ska alltid racka ner på nazister.
"Här kommer Mel Brooks och rackar ner på nazister igen."
Du vill inte se rubrikerna, va?
Nej, men så kommer jag hem…
Men det finns en sån subtilitet hos Jiminy också.
Den mjuka och den empatiska sidan, och de olika nivåerna…
Alla nivåer av komedi finns där hos Jiminy.
Det man gör måste vara intressant för en själv.
Man ska känna: "Det här blir roligt. Det här ser jag fram emot."
"Det här gör mig sugen på att jobba. Det här vill jag visa mina vänner."
Det här var väldigt roligt.
Det här var den sjukaste jävla intervju jag nånsin har gjort.
Det är julen 2003.
14-årige Henry Short har i princip klätt hela granen i år.
Det är bra så.
-Så? -Ja.
Vi har alltid julfest med uppträdanden.
Är det nån annan här?
Marty öppnar föreställningen,
och kommenterar sen det man själv gör, som om det inte vore illa nog.
Är det nån som minns Ensam hemma?
Nån mer måste det vara.
Mina damer och herrar, Danny Aykroyd.
Jag är Glenn Frey, den glada Eaglesmedlemmen.
Sally Field, gott folk.
Så där ja.
Sally Field.
Ärkekräket Steve Martin ska sjunga för oss.
Jag har lagt ner en del jobb.
Jag ägnade ett halvår åt att spela "Auld Lang Syne" på banjo.
Nu måste man komma på en jävla låt att sjunga…
Man kan inte käka macaroni and cheese som vanligt folk,
utan måste anlita en sångpedagog.
Julfesterna blev så välbesökta att de inte fick plats i huset längre.
Jag frågade Nancy: "Hur ska du lyckas begränsa gästlistan?"
"Gumman, vet de inte vad mina barn heter, så är de inte välkomna."
Det är oväder på gång.
Det kommer hitåt.
Hörde du det där?
Ska jag hämta barnen?
-Vi ska nog inte ut med bilen nu. -Okej.
Ring dem.
-Vi kanske kan äta middag på klubben? -Det gör vi.
-Ring och hör med dem. -Herregud!
Herre min skapare!
-Jag ser inte ut så här egentligen. -Nancy…
Jag hörde en psykolog säga att vissa par kommunicerar direkt,
och att andra går via saker, eftersom de kommunicerar olika.
De kommunicerade så här.
Hon tyckte att allt han sa var jätteroligt.
Hon skrattade uppriktigt.
Inte som hustru, utan som människa.
"Dra den där historien igen."
Hon var hans största fan.
Man blir så rörd när man ser på hans filmer.
Och man ser henne iaktta honom
och skratta okontrollerat.
Inte för att smickra honom, utan för att han var det bästa hon visste.
Mamma dansar pappadansen.
Jag kan inte dansa som du. Hur var den andra?
2007 trodde hon att hon hade fått ett bråck.
Läkaren trodde också att det var bråck, men att det borde röntgas.
Det visade sig vara en cysta på äggstocken.
Och nån ringde förstås omedelbart till skvallerpressen.
Min manager Bernie Brillstein ringde mig.
"Två saker. Tyvärr skriver skvallerblaskan om det."
"Men det är en bra bild."
Sen röntgades det, och det visade sig vara cancer.
Han jobbade under den tiden.
Familjen och Nancy sa till honom:
"Du ska inte sluta jobba på grund av den här sjukdomen."
Jag behövde åka och spela in Damages.
Mina klienter är inte skyldiga.
Ingen visste vad som pågick. Glenn ropade: "Marty är här!"
Jag hälsade glatt tillbaka. "Jag måste bara in i logen."
De var på middag hos oss. Nancy sa: "Kom, jag vill prata med dig."
Och jag gjorde förstås som hon sa och vi gick in i mitt sovrum.
"Jag har cancer", sa hon. Och så berättade hon allt.
"Det kommer att gå bra", sa hon. "Jag ville bara att du skulle veta det."
Sen gick vi tillbaka till middagen.
Man hoppas ju att allt ska ordna sig.
Från början visste vi inte hur det skulle gå,
men efter ett tag förstod vi att det inte skulle ordna sig.
Nancy hanterade det bra, för hon var ju som hon var,
orädd, du känner ju henne, beslutsam…
En kämpe.
Den där bruden klarade allt.
Hennes attityd var:
"Cancer, visst… Det ska inte påverka mitt liv."
Hon spelade tennis trots att hon hade ont.
Jag var uppe i Snug Harbour när det…
Det var sommaren då hon dog i september.
-Hej, älskling. -Hej, gumman.
-Vi har kul. -Härligt.
Vi försökte bara hänga med henne. Hon satte stämningen, och vi hakade på.
Hon var optimist.
När hon blev sjuk tänkte hon: "Jag kan stå emot det här."
När hon fick en ny cellgiftsblandning sa hon till alla: "Nu är jag botad."
Hon läste på nätet en gång, och bestämde sig sen för att låta bli.
Hon ville inte veta.
Hon ville bara fortsätta tills hon inte kunde mer.
Och han var en perfekt partner, för han lät henne göra det.
Det var otroligt att se.
Sjung, Nan.
Steve Martin skrev en melodi till Nancy Short, som dog för ett år sen.
Den är tillägnad min vän Marty Shorts…
-Det är ingen fara. -Förlåt.
Jag ska spela den för er.
Som i alla familjer är förlusten ett faktum man måste hantera.
Den drabbar oss alla. Vi måste hålla deras röster levande och aldrig släppa dem.
Jag kunde inte föreställa mig Marty utan Nancy.
Precis.
Hur skulle han kunna fortsätta utan henne? Hur skulle han kunna vara rolig?
ROLIGA HUSET
Han hängav sig först åt sina barn och sin familj, och sen åt sitt arbete.
Jag tittade på Marty och tänkte: "Herregud, han går igenom det igen."
"Det får vara nog."
Vi pratar mycket om Nancy nu. Vi undviker inte ämnet.
Om vi pratar i telefon och jag inte håller med honom, kan jag säga:
"Ge Nancy luren."
"Hon skulle inte hålla med dig här."
Han hanterade det med humor och sökte skratten i situationen.
Jag hoppas att ni får fram hur viktigt det är att skratta.
Jag försökte hjälpa honom. Det vill man ju göra för andra.
Hej, filmen.
Tills de kan stå på egna ben.
Han jobbade mycket.
Vad håller du på med?!
Han förklarade att när han var ute på jobb så var han van vid att inte ha Nancy där.
Så förlusten var lite mindre påtaglig när han var ute och jobbade,
jämfört med att vara ensam hemma.
Jag vet inte vad han skulle göra annars.
Han skulle nog se det som ett svek mot Nancy om han bröt ihop.
Jag skulle träffa honom
och visste inte att han hade mist sin fru så nyligen.
Hans äkta hälft var borta.
Det var så Lorne Michaels beskrev förlusten.
Jag försökte göra en sån där komediserie inför studiopublik, fast skruvad.
Den skulle gränsa till att vara töntig, men inte vara det.
Min inredare ville ha feng shui, men jag ville ha Wang Chung!
Hon lever! Hon lever!
Han kunde säga om mitt manus: "Det här är ju löjligt."
"Men nåt riktigt löjligt är oftast det smartaste", sa jag.
Han sa: "Då kan jag bara sätta på mig en röd peruk och tramsa runt."
Och en del av mig kände: "Ja, kan du göra det?"
Det var nåt i min ansats som inte nådde fram.
Jag sprang på honom när recensionerna och tittarsiffrorna var hemska.
Han tog tag i mig och sa: "Det är så här det är, John."
"Man misslyckas i 98 % av fallen."
Han menade det verkligen. "Det är så det här jobbet är."
Inget funkar, tills nåt faktiskt funkar.
Marty är mer efterfrågad nu än han nånsin har varit.
Han har varit med och skapat streaming-tv-historia.
Han gör shower med Steve.
Det kommer inte ur en önskan att hålla sig på topp
att fylla kassakistorna, eller att förbli relevant. Det är inget sånt.
Marty gör det för att det är en chans att ha roligt.
Sluta älska mig!
Tack. Jag är er gästvärd för veckan, Martin Short.
Nämen, hej!
Jag är skådespelaren, komikern, filantropen
och den prisbelönte vuxenfilmsstjärnan Martin Short.
Folk frågar ofta: "Hur kan du ha så mycket energi, Marty?"
Mitt svar brukar vara:
"Stick härifrån!"
Jag sätter på högtalaren.
Det är Steve Martin, hörni.
-Hej, Marty. -Hej, Steve.
Jag ringer för att säga att jag varken gillar dig eller dina vänner.
Var du tvungen att ringa och säga det?
-Jag hoppas att ni inte spelar in det här. -Nej då, absolut inte.
-Nu får det räcka. Vi bombar, förresten. -Ja, det gör vi.
Alla har vi vänner som man kanske inte träffar på nåt år,
och sen när man ses så är allt som vanligt.
Minns du vad vi gjorde i den där filmen?
-Tror du att det kan funka? -Det måste funka.
Vi hade en komedifestival där vi intervjuade varandra.
Du gör nåt som jag inte gör, nämligen imitationer.
Vi tänkte att det där kunde vi göra om. Marty hade en soloföreställning
och jag hade en föreställning med orkester, en komedishow med musik.
Vi tänkte att vi kunde slå ihop dem.
Vi kallar föreställningen Hade vi sparat, skulle vi inte stå här.
Vet ni vad jag älskar med att jobba med Marty Short?
Inga paparazzi.
Är ni nervösa alls inför att ni ska gå ut på scenen?
-Inte alls. -Inte alls.
Vilket tråkigt svar.
Jag är lite mer nervös än Marty. Han är extremt avslappnad.
-Och anledningen till det är att han… -Jag bryr mig.
Ja, det är därför jag aldrig har blivit rik, men Steve bryr sig faktiskt.
När jag tänker på Steve, det är inte ofta, men när jag gör det,
slås jag av en sak mer än nåt annat,
nämligen hur otroligt blek du är i verkligheten.
Det är som att vara hemsökt.
Du ser ut som Anderson Cooper som har frusit ihjäl på nyårsafton.
Det där med att vi bollar förolämpningar mellan varandra, det började han med.
Jag tänkte att det där var ju riktigt kul,
så jag lärde mig att göra samma sak,
och det utvecklades till ett sätt att konversera.
Sen började vi göra Only Murders in the Building
med Selena, som vi inte kände,
och Marty och jag hade den där jargongen mellan tagningarna.
Och efter ett par år märkte jag att Selena också hade börjat.
-Hur kom du in? -Dörren var öppen.
-Jag låser aldrig dörren. -Det är ju vansinnigt.
Det bor antagligen en mördare i huset,
men gamla vita män är väl bara rädda för ändtarmscancer och förändring.
"Tänk att vi får göra det här", sa Marty.
"Jag får umgås med roliga människor och garva mig genom repetitionerna."
Steve upplever att det här är ett viktigt ögonblick.
Så var det med det.
Filma dig själv också.
Jag hade handen för.
Marty och jag gillar att finslipa skämt och öka precisionen
tills man uppnår en sorts exakthet.
Sen går det att hitta variationer inom exaktheten.
Va?
Herregud, Mayberry.
-Det är inte så illa, att säga nåt… -RFD.
"Herregud, Opie"?
Eller Richie Cunningham, som han spelade i Gänget och jag.
De anknyter till ditt Ollie och Ron-Ron, om jag bara: "Vadå?"
"A-kändisen. Du lyckades!"
-Vi tar det från början. -Tycker du?
-Jag tänker på den där stackaren. -Jag vet.
Vi kommer att vara vänner in i det sista.
Du behöver inte säga snälla saker, särskilt inte när vi har ögonkontakt.
Ska vi gömma oss bakom menyerna?
Ja, det kan funka.
Om det känns bättre får du vara mitt trygghetslarm om jag ramlar.
Vi kan göra koloskopi tillsammans.
Jag tror inte att jag nånsin kommer att sluta.
Jag vill vara mitt allra bästa jag min sista dag i livet.
Marty har lärt mig hur viktigt det är hur man tar sig an livet.
Marty är bra på livet.
I vår bransch, i komedivärlden, finns det ingen som är snabbare,
ingen som är smartare och ingen som är roligare.
Han föddes med en förmåga att knyta an.
Man kan skriva ner ordet "glädje", så har man grundtillståndet där.
Det är en konstant, som ljusets hastighet.
Martin arbetar i glädjens hastighet.
Hej, älskling.
Vilken härlig dag!
Michael och Brian Short.
Se upp för pölar.
Skådisgänget är i Snug Harbour!
Oj… Vet du vad? Jag är jäkligt imponerad.
-Hej, Marty. -Hej, Andrea.
-Hej, älskling. -Hej, älskling.
Du filmar mig, men jag filmar dig också!
Det här är en presskonferens, ungar. Alla här älskar mig!
Vad gör du? Gör du den där minen?
-Hej, Danny! -Hej!
Hallå, kaptenen!
Den fantastiska Catherine O'Hara. Ge järnet!
Wow!
Tjena, ese.
Skärp dig, Dave.
Kolla in morsans häck, Andrea.
-Hur är semestern, Stevie? -Mer vin, hovmästaren!
Jag tror inte att hundar gillar mig. Jag vet inte varför.
Få se…
Kör, gumman!
Glad thanksgiving!
Sluta!
Titta på mamma.
Det var allt. Vi hörs senare.
Och…
Vi hörs, då.
-Har du det bra nu, pappa? -Ja.
Du har intervjuat i princip alla, Jiminy,
men aldrig Martin Short.
Nej, han är inte intressant.
När folk anstränger sig för mycket och desperat söker bekräftelse,
utan att egentligen förtjäna bekräftelse, det tycker jag är stötande.
Har du hört att de gör en dokumentär om honom?
De gör dokumentärer om alla.
De gör dokumentärer om bokstavligen varenda människa som har funnits.
Det här är vad jag anser om Martin Short.
Han har i grund och botten tre röster, två frisyrer och fyra dansmoves.
Det bygger man inget imperium på, även om han tydligen har lyckats.
Men jag köper det inte. Jag gillar det inte.
TILL MINNE AV CATHERINE O'HARA
TILL MINNE AV KATHERINE ELIZABETH SHORT
Undertexter: Karl Hårding