Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
-Їй боляче? -Що?
Ні, їй не боляче. Вона ніколи не капризує.
Вона навіть не прокинулася, коли я її переодягала.
Ти знаєш, що їй не боляче. Це ти страждаєш.
Тобі соромно.
Моя маленька.
ПАМПЛОНА, ЛИСТОПАД 1973 РОКУ
Допомагай купати її. Бери на руки. І ти звикнеш.
Лише поглянь на неї.
Дивись, яка вона красуня.
Не хочу їй долю, як у них.
Ти не знаєш, як вони живуть. Ти не бачив їх 40 років.
Що ти взагалі знаєш про чиєсь життя?
А от я знаю, яким воно буде у неї.
Бо її дім там, де її мати.
Що ми робитимемо?
Зробимо так, як сказали лікарі.
Якнайшвидше.
Вона ніколи не дізнається.
Ніхто не дізнається.
У неї буде нормальне життя. Цілком нормальне життя.
А ти припиниш ці нісенітниці.
Ти любитимеш свою доньку і будеш справжнім батьком.
-Зможеш? -Я вже її люблю.
Я піду на все.
На все, люба.
Твоя мама завжди буде з тобою.
Завжди.
МОЯ ЛЮБА СЕНЬЙОРИТА
Сеньйорито! Привіт!
АНТИКВАРНА КРАМНИЦЯ ДЕ ХУАНА
ПАМПЛОНА, ГРУДЕНЬ 1999 РОКУ
«Наше проповідування марне,
як і ваша віра».
Це означає, що якщо Христос насправді не воскрес із мертвих,
то Церква має мовчати.
А аплодувати Папі — це гріх, сеньйорито?
Ні, це не гріх, але це й не четверта заповідь.
То я плескатиму, коли побачу його по ТБ? Він мене захоплює.
Якщо він тебе захоплює, то так. Але це не обов'язково,
на відміну від заповідей, які є обов'язковими для всіх католиків.
Дякую, сеньйорито. Я хвилювався.
Що ж, заняття закінчено.
Не забудьте повторити колядки. Концерт уже скоро.
І приберіть на партах, будь ласка.
Новини щодо справи Росіо Ваннінкгоф.
Джерела з родини розмовляли з командою з нашої станції. Вони стверджують,
що ймовірний убивця 19-річної дівчини
мусить бути кимось, кому вона довіряла.
Так. Кажуть, що це подруга її матері.
Та, що з коротким волоссям.
Бабусю, люди люблять пліткувати.
Хто так говорить?
Я не кажу, що вона винна,
але в неї саме такий вигляд.
Дивиться на людей так похмуро, що аж не віриться.
Вона явно не леді.
Про мене можна сказати так само, бабусю.
Що я не схожа на леді.
Тій родині й так достатньо трагедій, щоб ще думати, що поруч убивиця.
Ти, як та жінка?
Прошу! Це немислимо.
У тебе світле обличчя, обличчя хорошої людини.
Знову почалося!
Тоді до в'язниці усіх недоброзичливих,
негарних і не схожих на леді, так?
Щоб лишилися лише…
Бабусю!
Зараз, бабусю.
Адело, дитино.
Що сталося?
Бабусю! Не рухайся. Допомога вже їде.
Лише погляньте.
Це ж треба! Невже це ти, Адело?
-Подивись. -Вибач.
Бачиш, як ти мене вдарила? Ти в'їхала в мене.
-Вибач. -Не дивися так на мене. Поглянь!
Бачиш, що ти накоїла?
Вибач, Бегоньє. Я відволіклася, розмовляючи з бабусею.
-З тобою все гаразд? -Твоя бабуся в машині?
Я подзвоню брату. Ти мене розлютила.
-Я така знервована! -Алло.
Ми потрапили в аварію.
Перехрестя Дюке-де-Аумада і Кортес-де-Наварра.
Літня жінка.
Будь ласка, покваптеся.
Агов.
Ви мене чуєте?
З вами все гаразд?
-Так. Моя бабуся в авто. -Не хвилюйтеся. Її оглядають.
Дозвольте оглянути вас.
Сказала ж, зі мною все гаразд! Облиште мене.
Тоді ви самі несете відповідальність за свій подальший стан, ясно?
Бабусю, я поїду з поліцією. Ми слідуватимемо за вами до лікарні.
Зустрінемося там.
Так, дорога, так.
Не хвилюйтеся, Аделіно. Я поїду з вашою онукою.
ФЛЕР ЄҐҐІ «СОЛОДКІ ДНІ ДИСЦИПЛІНИ»
Я не знала, що ти повернувся.
У вересні.
Я мав би зайти привітатися, але зовсім не мав часу.
Батько залишив мене за головного, і…
З'явилося багато справ.
То ти не повернешся до Лондона?
Я б залюбки залишився.
Але я знав, що так буде.
Я сподівався, що мій батько піде на пенсію пізніше.
Або ніколи.
Але ні.
Як тобі там жилося?
Ти був щасливим?
Так.
Це місто, яке ніколи не закінчується.
Не хочу бути несправедливим до Памплони чи нашого життя тут,
але наша Памплона, твоя і моя,
дуже маленька.
Ми живемо на десяти вулицях серед однієї сотні людей.
Коли ж ти потрапляєш до Лондона,
світ стає величезним.
А потім повертаєшся.
Потім повертаєшся.
Аделіно, робіть як сказав лікар.
Повільні прогулянки…
-Добре. -Та не будьте самі.
-О, моя онука. -Така висока й гарна.
-Так. -Добре, відвезу вас до неї.
Де ти була?
Добрий вечір.
Бабуся приїхала?
Де ти була, Адело?
Я йшла пішки.
Тобі це здається нормальним?
Тату, з нами все гаразд. Я нервувала і хотіла подихати свіжим повітрям.
Гадаєш, усе так просто.
То дихай. Не зважай на нас.
Адело, батько має рацію.
Треба було бути відповідальною і повернутися додому.
Я просто прогулялася. Вибачте.
Твій обід охолонув. Іди розігрій. На цьому все. Що зроблено, те зроблено.
Уcі обласні ради та державні організації проведуть надзвичайні зібрання,
але треба сприймати комп'ютерну проблему 2000 року спокійно.
Головне — не панікувати.
«МЕРІЕСТРА» ЕСТРАДІОЛ
Хтось прийшов. Можете відчинити?
Вітаю. Ізабель Гоньї, фізіотерапевтка.
Прийшла відвідати Аделіну Арран.
-Це тут. Заходьте. -Ага.
Дякую.
Боже, який же він важкий. Наче камінь.
-Вас як звати? -Адела. Перепрошую.
Рада знайомству.
-Сюди. -Туди?
Вибачте за затримку.
Нічого страшного.
Де можна залишити куртку?
-Я повішаю її тут. -Дякую.
-Я Ізабель. Приємно познайомитися. -Взаємно.
-Сюди. -Так, тільки залишу ще це тут.
Можеш взяти мій рюкзак?
Аделіно, це твоя терапевтка. Її звати Ізабель.
Аделіно, ви ще в ліжку?
Зараз я встановлю масажний стіл, і ви знову будете на ногах.
Не варто лежати, коли це не потрібно.
Мені слід відпочити після аварії.
Зрештою, мені ж 88.
Навпаки. Якщо лікар не прописав відпочинок, то не лежіть.
Тіло ліниве і любить бути нерухомим.
Вставаймо. Тримайтеся за мене.
Встаємо, Аделіно.
Ось так. Дуже добре.
Я все менше відчуваю святковий настрій.
А ще вся ця їжа. Вона мені майже огидна.
Що?
Так, почала сьогодні. Побачимо.
То це такий дорожній костюм? Цікаво.
Тоді одружуватися в білому було не так поширено.
До того ж мій дідусь помер за тиждень до цього.
Я була в жалобі, але елегантна.
-Зрозуміло. -У цьому дорожньому костюмі.
Тепер знову поверніть голову сюди.
Ще далі. Боляче?
-Ні. -Ні?
-Ні, не боляче. -Дуже добре.
Що ж, ви впоралися чудово. Ви просто молодчина.
Ми закінчили.
Я допоможу з капцями.
Розказати про сеанс?
Зараз, я покличу маму. Вона захоче це почути.
Сюди, я допоможу.
-Мамо! -Ох.
Я почуваюся чудово.
-Справді? -Ох.
-Я рада. -У тебе легка рука, Ізабеліто.
-Дякую. -Закінчили?
Так. Усе добре.
Напруга від удару — це нормально.
Думаю, призначених сеансів буде достатньо.
Але їй треба бути активнішою.
Ходити сходами й тому подібне.
Хоче вдягти мене в спортивний костюм і відвезти в Бенідорм танцювати пасодобль,
немов стару мадридку.
Дякую вам. Спробуємо змусити її рухатись.
Добре.
Я рухатимуся, коли сама захочу. Цікаво, як ви мене змусите.
З тобою все гаразд?
-Так. -Ти була за кермом, так?
-Тебе оглядали? -Ні, але це був просто жест.
Жест болю.
Дай подивлюся.
Ні, зі мною все добре. Усе гаразд.
Так, звісно. Я бачу. Усе просто чудово.
Дозволиш швидко оглянути?
Дозволь їй.
Заради мене.
Ми з твоєю мамою залишимо вас.
Ходімо, Крус.
Ходімо.
Розстебни кардиган.
Сядь, витягни ноги й оголи верхню частину спини.
Ця сторона, так?
Так.
Дай поглянути.
Опусти трохи нижче. Розстебни ще один ґудзик.
Отак.
Гаразд.
Я почну повільно, а ти скажеш, якщо болітиме.
І наскільки сильно.
Дивися туди.
Так нормально?
Тягне, але не болить.
Добре.
Ой!
Що таке?
Ось. Я зробила тобі боляче?
Усе гаразд?
Той загублений погляд у нікуди
Шукає те саме, що й ти
Щоб дізнатися щось у житті
Щоб зрозуміти кохання
Щоб дізнатися, яким є світ
Щоб зрозуміти
Щоб дізнатися щось у житті
…щоб зрозуміти кохання.
Мрія збулась.
Заходь.
Я прийшла попрощатися. Мені на роботу.
Що? Зачекай. Вибач, я не чую.
Обожнюю Моніку Наранхо. Втрачаю контроль над собою.
-Що ти казала? -Прощалася.
Я йду.
Сядь на п'ять хвилин і випий зі мною пива.
Іншим разом. Я не їла.
Тут купа вуглеводів.
Це як повноцінна їжа.
Гаразд, дякую. Лише одну.
Будьмо.
Смакота.
-Як ти? -Добре.
Я чув про аварію.
Обійшлося лиш переляком.
Ти зачепила Бегонью? Наймолодшу Гомес-Арельяно.
Так. Вона лютувала.
Вона така дурепа.
На щастя, приїхав її брат і все владнав.
Той, що був у Лондоні?
Так, Санті.
Він дуже милий.
Що ж, немає лиха без добра.
Маєш якісь плани на свята?
Знаєш, як мене називають у Памплоні?
-Так. -Справді?
Кобилою.
Ці сучі діти не дуже стримані.
Нещодавно я дізнався, що дехто називає мене
«мати Хосе Марія».
-Що? -Як тобі таке?
Не можу повірити.
Ось тобі й маєш.
Ми немов у XVI столітті,
серед людей, які бояться
високих жінок і жіночних чоловіків.
Я мушу їх пробачати, бо це мій обов'язок, але ти — ні.
Не всі такі.
Ні?
Ні, у Памплоні є люди, які можуть приємно здивувати.
Що ж, тоді ти мусиш повідомити матері Хосе Марії, хто це.
Обіцяю. Але якось іншим разом.
Мені треба йти.
Яка таємнича. Так тримати!
Маєш стиль, сеньйорито.
Дякую за пиво.
Наступного тижня сеньйор Гомес-Арельяно буде у від'їзді.
Зателефонуйте ще раз, і ми домовимося.
Гарного дня.
Мамен, бланки, які я просив.
Секунду.
Адело, радий бачити. Що привело тебе?
Я чотири роки отримую зарплату в антикварній крамниці батька,
і мало на що витрачаю гроші.
-Хочу щось із ними зробити. -Добре.
Марно тримати гроші в банку — дурість.
Про яку суму йде мова?
Близько шести мільйонів.
Це дуже добре.
Ти думала про нерухомість? Завдаток за квартиру?
Ні, не думала.
Ну гаразд.
Бажаний рівень ризику?
-Мінімальний. -Добре.
Тоді державні облігації.
Низькі відсотки, зате безпечно.
-Підійде? -Як скажеш.
Добре.
Ми підготуємо документи для підписання.
Тобі більше нічого робити не треба.
Я зроблю все необхідне.
О, привіт.
Вибач. Не знала, що ти тут. Я хотіла попити. Можна?
Звісно. Заходь.
Я наберу.
Дякую.
Хочеш кави?
Я якраз збиралася зробити.
Я вип'ю, якщо можна. Попереду довгий ранок.
Адело, щодо того випадку… Мені дуже шкода.
Я тебе мимоволі збентежила.
Пробач мені.
Я не люблю фізичний контакт.
І…
Пробач за мою реакцію.
Дідько, ні, це я надто запальна і не вмію тримати дистанцію.
Ти лише хотіла допомогти.
Так. Але якщо захочеш, щоб ми переконалися, що все гаразд,
дай мені знати, гаразд?
І ми знайдемо спосіб, щоб тобі було комфортно.
Я погано відчуваю межі, але на своїй роботі знаюся.
І я ненавиджу біль. Свій і чужий.
-Я подумаю. Обіцяю. -Гаразд.
Адело, тобі час збиратися і йти вниз до батька.
Ви продовжите з моєю свекрухою, чи вже все?
Уже все. Я зберу свої речі.
ЩАСЛИВОГО РІЗДВА 1999
Гаразд.
З цією рукою все.
Я вже йду.
Я чула, як ти йдеш коридором.
Так, з ним я гучна, як сміттєвоз.
Слухай…
Ти знаєш, де відеопрокат «Касабланка»?
Ще трохи. Покладу це в машину.
О, «Покажи мені любов»!
Цей фільм такий милий, наче…
Наче Фассбіндер зняв діснеївський фільм про лесбійок.
Я не бачила. Якого він року?
Минулого.
Якби він вийшов у 90-х, я б уникнула стількох драм.
Що саме ми шукаємо?
«Жанну д'Арк» Дреєра.
Це німе кіно. Постер чорно-білий,
вона на ньому з коротким волоссям і у вінку, плаче.
Дуже гарна. Прекрасна.
-Марія Фальконетті. -Марія Фальконетті, дідько, так.
Точно. Я не запам'ятала.
Який фільм! Я його обожнюю.
Він ідеальний.
Це більше, ніж фільм. Це молитва.
Точно. Так.
Як вона дивиться на тебе… Ці очі.
Увесь фільм хочеться попросити в неї пробачення.
Аж до мурашок.
Це був час блокбастерів, а Дрейєр знімає цілковиту протилежність.
-Це так духовно, наче… -Дійсно.
-У театрі! -У театрі!
Саме так.
Буду рада, якщо прийдеш на мою виставу.
-Ти граєш в театрі? -Так. Я акторка.
Фізіотерапія — це заробіток,
і, на жаль, я дуже хороша в цьому.
Кожен із нас працює у своєму антикварному магазині.
То де буде вистава?
У четвер увечері в театральній школі, у старій частині міста.
Знаєш, де це? Ми ставимо версію Жанни д'Арк.
-Я прийду. -Але знаєш,
не чекай чогось надзвичайного.
Ми лише група друзів, і я не Фальконетті.
Сподіваюся. Ти принаймні говориш.
Це правда.
Ну…
Уже пізно, мені треба йти.
-Гаразд. -Дістанешся до свого авто?
Так, у мене все під контролем.
Дуже шкода.
Найкраще смажити порося цілим або половинками.
Ти знаєш, що я не люблю бачити морду тварини.
Гаразд, частинами так частинами.
-Ось. -Дякую.
-Скільки? -Півтори тисячі.
Ага.
Бувай. Щасливих свят.
-І вам. -Чудово, це все. Тепер додому.
Хто наступний?
-Мамо. -Що?
Мені треба до лікаря.
-З тобою все гаразд? -Так.
Це через аварію?
Я подзвоню Луїсу щойно приїдемо.
Я піду з тобою.
Ні, зі мною все гаразд. Потрібен лише огляд.
Точніше, я хочу, щоб мене оглянули.
Але не лікар Ечеберрія.
Адело, він знає тебе з народження.
Знає всю нашу родину.
Мамо, я хочу до гінеколога.
-До зустрічі. -Бувайте.
Сталося щось, що мені варто знати?
Ні, нічого такого. Просто мені 26, а я ще ніколи не була.
Саме тому я й не бачу причини, люба.
У 26 років, якщо немає дивних симптомів,
огляд не потрібен.
-У моєму віці це інакше. -Прошу.
Я б хотіла, щоб ти пішла зі мною,
але можу й сама.
Не треба так казати. Я знаю, що ти вже доросла.
Мамо, я приймаю естроген з 15 років,
і все, що я знаю — що він потрібен.
-Так і є. Через твою особливість. -Але що це за особливість?
Я не можу мати дітей, не маю місячних, потребую естроген.
-Чому так? -У цьому нічого такого немає.
Поговоримо завтра після вечері.
І пам'ятай, мамо.
Не переїдай печеного козеняти. Я тебе знаю.
Заходь.
Нехай тітка тебе контролює. Отак.
Бувай. Цілую.
ДЕВІД СІЛВІАН МАРК АЛМОНД
Збивай.
Хосе.
До того, як ти став священником,
ти колись закохувався?
Обережніше з мискою, не розлий.
Дай погляну.
Вливай.
Це так смачно.
Скуштуй.
Дуже смачно. Картопля ідеальна.
Нехай постоїть, а ти ходи зі мною. Я тобі дещо розкажу.
Дивись.
Що це?
Зачекай.
Ось.
Ну!
Що це таке?
-Що це таке? -Це скандал.
Скандальний чоловік.
Якщо ти божевільна, то подзвони мені, а якщо ні…
-Що ти можеш зробити? -Що ти можеш зробити?
Його звали Алонсо.
Що з ним сталося?
СНІД, як і в усіх.
Він був твоїм… Ви були…
Так.
Він був коханням мого життя.
Мені дуже шкода.
Що ж…
А ти?
Завтра зустрічаюся з Сантьяго Гомесом-Арельяно.
Це все дуже добре,
але…
Ти тут не лише через нього.
Ти казала, що є хтось, хто здатен тебе приємно здивувати.
-Хто це? -Фізіотерапевтка моєї бабусі.
Я не розумію, що це.
Я невдовзі маю зустрітися з нею.
Ти читала «Генрі та Джун»?
Ні. Хто автор?
Анаїс Нін.
Німфа, що писала як демон.
Вона перетрахала половину Монпарнаса між світовими війнами.
Пише надзвичайно. Я люблю її.
І ти полюбиш. Дивись.
Читай тут.
«Кохати й бути вільною водночас — це прекрасно».
Але я не француженка 30-х років у Монпарнасі.
Я катехитка з Памплони.
Ти прочитаєш цю книжку, катехитко з Памплони,
а тоді поговоримо.
Коли мені було 13,
я почула голос Бога, який допомагав і вів мене.
Той голос
пролунав опівдні,
влітку,
у саду мого батька,
і відтоді я ніколи не була самотньою
чи безпорадною.
Я не боятимуся людського суду.
І, з Богом, я приймаю цей вогонь, який несу всередині, і загибель.
Збережіть мій попіл.
Моє серце вже чує голоси ангелів.
Боже, дорога! Ти прийшла!
-Не віриться! Тобі сподобалося? -Так.
-Та ні. -Так.
-Не може бути. -Я в захваті!
Справді?
Та годі. Звісно їй сподобалося.
Вона ж каже, що сподобалося.
То що, по пиву?
До речі, я Ане.
Я Адела. Приємно познайомитися.
-Ми знаємо, хто ти. -Ну гаразд.
Пиво? Ти з нами?
Тримай.
Ще одна, і я йду.
Та ну, не вигадуй!
Ми лише почали!
Один, два, три!
Подобається?
І цей дурник питає мене:
«Це справжня кров, сеньйорито? Нам треба її пити?»
А я кажу: «Як це може бути справжня кров?
Не будь дурнем».
Ну, я так не сказала.
Я пояснила йому про перетворення хліба й вина на тіло й кров,
але бідолаха плакав.
-Я не знаю слів! -Що?
-Слова! Я їх не знаю! -Які слова?
Хочеш зайти?
-Зачекай тут. -Гаразд.
Ходімо.
Анонімний автор, початок XX століття.
Імітує школу Ґвідо Рені.
Як гарно.
Бачиш чисті частини? Майже все обличчя.
Що це? Вона справжня?
Так, їх приносять сюди на відновлення.
-Що? -Це традиція.
-Обережно. Вони дуже крихкі. -Гаразд.
Обережно.
Ізабель, прошу.
Ізабель…
Ізабель, прошу, досить.
Попустуємо, дівчинко?
Досить. Зніми.
Неймовірно.
Що?
Мабуть, Лусія тебе забруднила, коли прощалася.
Тобі личить.
Ой! Я аж злякалася.
Це було неочікувано.
-Алло? -Адело?
Що ти там робиш так пізно? Усе гаразд?
Так, не хвилюйся, тату. Я хотіла попрацювати.
Таксист Хесус побачив, що світло горить.
Тож подзвонив мені.
-Ні. Зачекай. -Що?
-Дякую. -Що ти сказала, Адело?
Дитино? Ти там? Підіймайся додому.
Адело, вже 12:15, чуєш?
Сантьяго тут із твоїм батьком. Каже, що забере тебе.
Ми вже трохи випили,
тому я покажу дещо, що підійме тобі настрій.
Не може бути!
Звідки це в тебе?
Це я малювала обкладинку.
Неймовірно, так?
Дивись, Хав'єрада 1988 року.
О, дивись, це Фран.
А з флягою — це Майте,
а це…
Як його звали?
-Еусебіо. Себі. -Себі! Точно.
Ого.
-Гарні були часи. -Так.
Знаєш, що я найкраще пам'ятаю з тих часів?
Тебе, вночі,
з чашкою чогось гарячого біля дверей притулку.
Ромашка.
Я досі її п'ю. Бабуся привчила.
Я бачив тебе з вікна.
Ти здавалася на 20 років старшою.
ПОВЕРНЕМОСЯ ЧЕРЕЗ РІК
Я…
Що?
Я був у тебе закоханий.
Було б легше, якби ти мені це сказав.
Я був ідіотом, Адело, як і всі інші.
Ні, Санті.
У тебе був статус.
Ох. Побігли!
Біжімо. Сюди.
Адело, я закоханий у тебе.
Не знаю, чи це тебе ранить,
чи вважаєш це нормальним…
Я не знаю нічого.
Вибач.
Я мушу йти.
-З Різдвом, Адело! -З Різдвом, Адело!
З Різдвом.
М'ясо дуже ніжне.
Мені завжди дають найкраще.
-Це правда. Смачно. -Дуже смачно.
-Поглянемо, як пройде нічна меса. -Це перша меса цього священника.
Як такі як він можуть правити месу?
Не розумію, як він тут опинився.
-Чудовий подарунок від єпископа. -Так.
Люба, це був жарт.
Мені було не смішно.
Дозволь мені.
Дозволь.
Ти витирай.
Адело, ми останнім часом якісь знервовані.
Я боюся, що з тобою може щось статися.
Це мене лякає.
-Люба. -Мамо.
Мені треба до гінеколога.
Знову за своє?
Залиш. Я сама.
Роби як хочеш.
«Коли тривожиться у мені дух мій, — ти знаєш мою стежку.
Поглянь праворуч: нема нікого, хто за мене дбав би;
нема куди мені втікати,
нема нікого, хто б мною піклувався.
До тебе, Господи, взиваю
й кажу: Ти моє прибіжище, в землі живих ти — моя доля!»
АНАЇС НІН «ГЕНРІ І ДЖУН»
ОДНЕ ПОВІДОМЛЕННЯ
«З Різдвом, дорога.
На Новий рік ми підемо в той бар. У костюмах.
Приєднаєшся? Я хочу тебе побачити.
Іза».
Доброго ранку. За кілька годин ми попрощаємося з 1999-м.
Сьогодні вночі ми побачимо, що станеться через баг 2000 року,
про який так багато говорять.
Дідько.
-Алло. -Адело, це Хосе.
Треба зустрітися.
Ходімо зі мною.
Куди? Мені треба бути вдома до вечері.
Добре. Просто ходімо.
Подруго, ти вже п'яна, а ще навіть не північ.
Коли самотність стає нестерпною,
я приходжу сюди й дивлюся на них.
Я ніколи не заходжу, але…
Це робить мене щасливим.
Мені здається, що я знайомлю тебе зі своєю родиною.
Вони щасливі.
Так. Безсумнівно.
Приходити в місце, яке вважаєш своїм. Своїм домом.
Бути зі своїми людьми — нічого кращого немає.
То що?
Сантьяго мене поцілував.
Мені сподобалося.
Дуже.
Але щойно я заплющила очі,
я побачила перед собою її обличчя.
Жвавої масажистки, так?
Так. Ізабель.
Коли я з Сантьяго,
я почуваюся гарною.
Але коли я з Ізабель,
я почуваюся вільною.
А я ніколи не була вільною.
Мені вдалося
стати невидимою, Хосе.
Бути зовсім самотньою.
Мені було байдуже.
Моє тіло, моя безплідність,
ліки…
Усе, чого я не знаю про себе.
А тепер…
Тепер я хочу жити!
Тепер я хочу, щоб мене торкалися.
Хочу, щоб мене торкалися часто, розумієш?
Мені дивно від думки, що я можу володіти власним життям.
Адело, дорога,
життя — це пристрасть.
Від Христа до Моніки Наранхо.
А коли ти придушуєш пристрасть, ти придушуєш саме життя.
І почуття починають приносити гіркоту.
Не треба жити таким життям.
-Я вже живу! -То змінися.
Зараз.
Завтра.
Не пізніше.
Зараз твого страху недостатньо.
Ти маєш відчути більше страху.
Більше пристрасті. Більше всього.
Слухай,
коли…
Коли Алонсо помер…
усе, що мені залишилося — це лише неймовірна темрява.
І я дуже боявся.
Дуже боявся.
Але все, що я пережив із ним,
що я пережив до зустрічі з ним —
ризики, на які я йшов, гріхи, які я скоїв,
які робили мене таким щасливим —
усе це накрило мене, як ковдра.
Це мене втішило.
І коли я був на самому дні,
переді мною з'явився Бог.
Бум!
І він заповнив усе.
Усе.
Це було…
Наче трахатися з усіма чоловіками, яких знаєш, одночасно.
Звісно,
я досі дуже сумую за Алонсо.
Я не маю імунітету від смутку, але…
Але тепер я ніколи не самотній.
У церкві я служу Йому,
але коли дивлюся на двері цього бару…
то теж Його бачу.
З Новим роком, красуне!
Але в мене немає життя, яке б мене втішало.
-У мене немає ковдри. -Шукай її.
Шукай. Помиляйся.
Доклади зусиль.
Насправді ти чудово знаєш, що маєш робити.
То роби це. Розчаруй когось.
Дідько, розчаруй нас усіх.
Залиш нас у біді, зроби щось жорстоке, несподіване.
Зроби це, дорога.
Зроби це.
З Новим роком, отче.
З Новим роком, дитя.
Агов!
Адело!
Іди сюди! Вип'ємо!
Подруго.
Що?
Адело!
Зачекай! Адело, зачекай!
Адело!
Адело, зачекай!
Адело, зачекай, прошу. Що сталося?
-Я хочу піти. -Гаразд, але послухай.
Те, що ти бачила, не має значення, це не…
Я дуже хотіла тебе побачити. Справді.
Це моя провина. Усе добре. Відпусти мене.
З Новим роком!
З Новим 2000 роком!
Добрий вечір, люба.
-Можна? -Звісно, бабусю. Заходь.
Дивись, це моя тітка Марга
і моя старша сестра Ернестіна, царство їй небесне.
Їх називали мужніми дівчатами.
Жодна з них не могла мати дітей і не мала місячних,
але вони були високими, міцними.
-Як я. -Так.
Як ти.
Мама мені не розказувала.
Твоя мама тебе обожнює,
але живе в страху з дня твого народження.
Вона робить усе, що може. Так, як її навчили.
Як я. Як усі ми.
Вони були щасливі?
Ну, всього потроху.
Ми не полегшували їм життя. Вони так і не були заміжні.
Але вони отримали свій спадок, і не жили з чоловіками, яких не любили,
що теж непогано.
Хоча, можливо, й були самотні.
Ти така розумна, бабусю.
Недостатньо.
Тепер я їх розумію, завдяки тобі.
Але вже пізно.
Наступного разу, коли тебе назвуть Кобилою,
пам'ятай, що ти з родини мустангів.
Це важко побачити, але якщо подивитися на слизову,
то видно шрам.
Я б не помітив, Анхеле.
Твоя презентація фантастична.
Ми закінчили, Адело. Можеш вставати.
Дай знати, якщо щось треба.
Дякую за все, Анхеле.
-Бувай. -Я триматиму тебе в курсі.
Одягайся. Я чекатиму в кабінеті.
Добре, Адело.
Я спробую пояснити якомога простіше.
У тебе немає місячних і ти не можеш завагітніти,
бо не маєш матки.
Ти народилася без неї. І без яєчників.
Натомість у тебе були внутрішні гонади.
Внутрішні гонади…
Яєчка?
Так, але неопущені.
У хлопчиків яєчка опускаються під кінець вагітності.
Але… зачекайте, лікарю.
Ви сказали «хлопчики».
-Про що ви? -Послухай.
Я не кажу, що ти чоловік.
У тебе є вагіна. Коротка, але є.
Під час огляду ми виявили,
що ти, мабуть, народилася з надмірно розвиненим клітором,
і тобі зробили операцію, щоб нормалізувати зовнішній вигляд.
Хірурги гарно попрацювали.
Так завжди роблять?
Майже завжди.
Лікарі, мабуть, поговорили з батьками, і вони прийняли рішення.
Це звичайна процедура у випадках інтерсексуальності.
-Інтерсексуальності? -Так.
Адело, це набагато поширеніше, ніж ти думаєш.
А ці внутрішні гонади…
-Вони ще там? -Ні.
Мабуть, їх видалили в підлітковому віці.
Це роблять, щоб не було пухлин чи інших патологій.
Мені робили операцію в 14 років,
але сказали, що це грижа.
У тебе могла бути грижа.
І їх видалили разом із нею.
Але ж це кастрація.
Це занадто сильне слово, Адело.
Тобі мали б сказати правду,
і, звісно, твій лікар не провів вичерпного обстеження, але…
Я б так це не називав.
Але ж це те, чим воно є.
Що мені тепер робити?
Найкраще, що ти можеш зробити — забути про це і жити далі.
Якщо хочеш, можемо обстежувати тебе тут.
Що буде, якщо я не прийматиму «Меріестру»?
Не рекомендую. Організму потрібні гормони.
То якою б я була без операцій і лікування?
Якою була б справжня я?
Доню, ні.
Ні.
Я твій дім.
МАДРИД, ЧЕРВЕНЬ 2000-ГО РОКУ
«Гадаю, час зателефонувати.
Сподіваюся, у тебе все добре і ти вже працюєш на барі.
Я сумую за тобою.
Хосе».
P.S. У мене з'явилися сни, що турбують мене.
У них я в дивному вимірі,
оточений полум'ям, яке горить від задоволення.
І з'являється ангел, чи архангел — не знаю».
Справа Ваннінкгоф, відома як «справа хрещеної-убивиці»,
викликала значне обурення серед місцевих жителів.
Коли Марію Долорес перевозили,
цивільна гвардія та національна поліція
мусили докласти значних зусиль, щоб запобігти лінчуванню.
Вони все брешуть. Бідолашна сяде у в'язницю.
Вони докладають зусиль, щоб підставити її.
Мати дівчини без упину погано про неї говорить.
Мати божеволіє без своєї доньки.
І вона злопам'ятна.
Розбите серце болить надзвичайно сильно.
Що скажеш, хлопче?
Що там, де лютує натовп, зазвичай є хтось невинний,
кого хочуть схопити з якоїсь іншої причини.
Запиши це, Ісідоро.
Я й так постійно записую замовлення.
-Ще щось, Патрі? -Ні, дякую, дорогий.
-Скільки з мене? -Два тапаси й кола?
П'ятсот п'ятдесят.
А. Д., підійди на хвилинку, коли зможеш.
До побачення.
Я не знаю, як ще попросити тебе принести посвідчення.
Якщо буде перевірка, мені кінець.
Більше не повторюватиму. Щоб завтра було.
Не принесеш — знайду когось іншого.
Вибачай.
Вам допомогти?
Не хвилюйся. Вставати легше.
Ось. Тобі треба помочитися.
І скажи Антоніо, щоб частіше мив свої причандали.
Гаразд. Дякую.
Тестостерон уже проявляється, так?
Дві упаковки.
Ось. Тримай.
-Досі без рецепта? -Боюся, що так.
Я не залишу тебе без ліків, ясно?
Але треба попросити рецепт у лікаря. Це важливо.
Ось так. У вас усе проявляється дуже швидко.
Я бачила тут справжніх дроворубів із порнофільмів.
Не повіриш, якими вони були спочатку.
Два місяці — і сам побачиш.
-Бувай. -Бувайте.
Вітаю.
…а я тут чекала.
Ти безсоромний.
Аж не віриться. Колись ти з горя вб'єш мене.
-Ти куди? -Заходь.
Куди ж ти?
Алло?
Адело, люба, це ти? З тобою все гаразд?
Поговори зі мною, прошу.
Добрий день.
Привіт. Усе гаразд?
Так. Я йду спати.
А. Д., ми хочемо з тобою поговорити. Можеш підійти?
Краще іншим разом. Я дуже втомився.
Слухай, А. Д., ми намагалися.
Ми всі різні, у тебе свої драми,
але ми з Анхелою бачимо спільне життя однаково, і це не те.
Ми не знаємо, як із тобою зблизитися.
І нам шкода, але, можливо, це просто не твоє місце.
Якщо ми тебе чимось дратуємо — скажи, але так далі не буде.
Я не можу так жити.
Господи.
І це все?
Ти пів року з нами не говорив через це?
Не можу повірити.
Вибачте.
«Вибачте»?
Думаєш, моє справжнє ім'я — Ґато? «Кіт»?
І що в моєї мами вісім цицьок і вона нявкає?
Ні.
Ким ти нас вважав?
Ти бачив, як я приходив сюди з хлопцями, з дівчатами…
-З усіма відразу. -А вона?
Вона навіть не знає, чия це дитина.
Так. Одного з трьох.
Двоє з мого рідного міста та німецький хіпі, що жив у печері.
-Більше не скажу. -Сподіваюся, не я.
А. Д., дорогий,
ми знали.
Ми здогадувалися. І нам байдуже.
Тому ми тебе й прийняли.
Ти ідеально підходиш для цього будинку повій.
Так, любий?
…І в нього вдома є книжки, про які колись скаже Церква.
Він справді священник? З таким голосом?
А ще він дуже вродливий.
Я в захваті.
А я шокована через антикварну крамницю.
Тепер я бачу, як усе сходиться.
Мене трохи дратує, що ти такий цікавий.
Ну…
А як щодо вас?
Яке твоє справжнє ім'я, Ґато?
Ми ще не настільки близькі.
Я з Такоронте на острові Тенерифе.
О, перепрошую, пане маркізе.
Я працюю вдома. Вкладаю запрошення в конверти,
збираю ручки — роблю все.
-А твоя сім'я? -Приблизно як у тебе.
Я їх люблю, вони хороші.
Можу повернутися додому, коли захочу,
але муситиму прийняти щось, що не хочу.
А твоя?
Мій батько — тесляр, скажений фашист.
А мати — прекрасна жінка,
дуже розумна,
але зробила помилку, вийшовши заміж за тварину.
Я щотижня з нею говорю. Але не з ним.
Ти ж реставратор.
Тримай ніжно, як пензлик.
Вдихай так, наче уникнув зобов'язання, яке не хотів виконувати.
Ось так.
Зараз…
Зробимо фото.
Чудово.
Твій перший косяк, так?
Знаєте, через усі ці домашні драми
я забув сказати вам дещо важливе.
Я сьогодні втратив роботу,
і в мене є гроші на оренду лише на два місяці.
Ми з ним звикли до невизначеності, дорогий.
Два місяці — це ціла вічність.
Щось знайдеш.
Звичайно знайдеш.
-Заходьте. -Підіймай.
Ось так.
Ні, дорогенький, ні.
Сьогодні початок нашого пошуку втраченого часу.
Ти йдеш зі мною.
Щось швидкоплинне, трохи штучне
Мої золоті дівчата.
Як електричний спалах
Який може вбити
Алано?
Як справи?
Маєш чудовий вигляд. Давно не бачились.
Я йому все тут показую.
Добре.
Йогурино, скільки цицьок.
Навіть на смак молочні. Привіт.
Який може вбити
Роберто!
Моя люба!
Вона німфоманка. Неймовірна.
Ла Прогібіда.
На цьому все. Дякую.
Привітаймося. Не бійся. Ми знайомі.
Прогібідо!
-Привіт. -Привіт!
А це що за квір?
Мене звати А.Д.
-Аде? -А.Д.
А, А. Д.
Це абревіатура.
Вам щось треба? Не голодні?
Усе гаразд, дорога.
-Побачимося. -Звісно.
Вона справді нагодувала б.
Вип'ємо?
Кріс!
-Привіт, Котику! -Привіт, принцесо.
-Як справи? -Добре.
-Що будете? -Два лимонні коктейлі.
Ще один новий квір?
Як справи? Я Крісті.
-Ласкаво просимо в божевільню. -Лий ще. Не скупись.
Кошенятко, я тебе занадто розпестила.
-Дякую. Ти найкраща. -Дай сигарету, і ми квити. Я виснажена.
-Гаразд. -Ідіть і розважайтеся.
У мене не чотири руки!
Лише дві. Інакше я б тут не була.
Обидві назвали мене квіром. Обидві.
Лизни.
«Квір» — єдине слово в мові,
яке є одниною, множиною, чоловічим, жіночим, середнім родом…
-«Квір» — це просто мрія. -Не думаю, що це так працює.
Ні?
Агов, квіре, я зараз таке скажу, що ти не повіриш!
Бачиш?
Я не до вас, егоїсти.
Моя пісня.
Потанцюємо?
Пропустіть! Це моя пісня!
Ти
Що ти маєш робити
Це
Збиратися і виходити
З сучасними людьми
І танцювати на дискотеці
Тобі слід мати
Шкільний атестат
Тут ні перед ким не треба нікого вдавати.
Потанцюємо?
Якщо хочеш чогось добитися
Тобі треба
Одягнути куртку навиворіт
І тобі треба
Записатися на курси англійської
Тобі треба
Нам треба
Мати власний стиль
Не відмовлятися ні від чого
Через страх того, що про нас скажуть інші
І нарешті зміцнити нашу дружбу
Подивимося…
Ти зрозумів, про кого я?
Я розповідав про синтетичну смолу Джексона Поллока. Зрозумів?
Я заплутався. Ти як енциклопедія.
Ласкаво просимо додому.
-На добраніч. -На добраніч.
Іди сюди. Не спи сам.
Що?
Не спи сам. Іди сюди.
Рамон Вісенте.
Це справжнє ім'я Ґато.
-Хто там? -Це Патрісія, хлопче.
-Спускайся. -Патрісіє?
Що ти тут робиш? Хто дав мою адресу?
Ісідоро. І радій, що тут я, а не він.
Він лютує.
Він тебе прислав? Передай: я прошу вибачення,
але я не повернуся.
Заспокойся, міністранте. До дідька Ісідоро.
Я прийшла до тебе.
Гаразд, дякую.
Але я в складній ситуації.
Мені треба подумати, а для цього треба поспати.
Тобі потрібні робота і посвідчення.
Тримай.
Куди ти?
Я не допоможу з посвідченням, але можу дати роботу.
Офіціант із тебе просто жахливий.
Але ти граційно рухаєшся і маєш манери.
Готель чи елітний магазин?
-Антикварна крамниця батька. -От бачиш? Чудово.
Мені потрібен такий, як ти.
Платитиму на 25 000 песет більше, ніж Ісідоро. Що скажеш?
Що за робота?
Консультант у відділенні банку.
Схоже, учорашня випивка зробила з тебе дурня.
Не хотів бути грубим, Патрісіє.
Я повія, А. Д., а не фашистка.
Можеш говорити це вголос.
Так, але я не спатиму ні з ким за гроші.
Зупинися. Забери сумку.
З ким і чому ти спиш — твоє діло.
Мені ти потрібен для двох справ.
Перше — зустрічати клієнтів.
І це не те, що ти думаєш.
Друге — бути моїм особистим асистентом.
Чому ти хочеш мені допомогти?
Бо в барі ти єдиний допоміг мені спуститися сходами.
Таксі! Ходімо.
Почнеш прямо зараз. Поїхали в клініку.
Зачекай. Я смерджу. Мені треба кава й душ.
Немає часу. Усе гаразд.
Ти схожий на жиголо Пазоліні. Ходімо.
Ти ж не будеш проти дати посвідчення для реєстрації?
Адже так?
Так.
Дякую.
Це тут.
Доброго ранку, Патрісіє. Як ви?
-Доброго. -Привіт.
-Скоро вас покличуть. -Дякую.
Я так розслабилася.
Саме те, що я хотіла.
Я прокинулася від власного хропіння.
Ось ти де.
Я спиню таксі. Чекатиму на тебе надворі.
Як ти?
Ти так рано встав.
Я отримав роботу.
Уже?
Дідько.
Вражаюче.
Де?
В однієї з відвідувачок бару.
Нам це точно знадобиться. Амадео підвищує орендну плату.
Сорок тисяч песет. Сучий син.
Анхела буде в халепі. І я теж.
Вибач, мені треба йти.
Треба йти на роботу.
Як відригне, поміняй йому підгузок. Пахне підозріло.
Усе необхідне в кімнаті Анхели. У нижній шафі.
Просто зайдеш.
Усе добре?
Так.
Перш ніж відчинити двері, перевіряєш деталі зустрічі.
Хто клієнтка чи клієнт, хто ним опікується,
яка кімната і що йому потрібно.
Ти береш верхній одяг і всі речі
й кладеш у шафу навпроти стійки.
Це твоє робоче місце.
Зазвичай нам телефонують,
щоб замовити наші послуги.
Запитуєш ім'я лише раз
і ніколи не кажеш його вголос, зрозуміло?
-Запитувати, що вони хочуть? -Ні.
Ніколи не питай.
Перший раз завжди зі мною, і це найважливіше.
Мені мають сказати, чого хочуть, і яким шляхом.
А якщо не знають, то вести маю я.
Це Версальська кімната.
Тут працює мадам Вега.
Проходь.
Це медичний кабінет.
Тут працює мадам Альтаїр.
І це використовується…
Ніколи.
І це дуже важливо, А. Д.
Ніколи не суди тих, хто приходить сюди.
Потрібна сміливість, щоб визнати свої бажання і довірити їх іншій людині.
Це священно.
А тут працюю я. В підземеллі.
А. Д.,
запам'ятай дещо.
Відтоді, як ти заходиш у ці двері, і до моменту, коли виходиш,
називай мене владаркою Фелі чи мадам Фелі.
Зрозумів.
Це роздягальня. Завжди стукай, перш ніж зайти.
Нещодавно він змусив мене одягнути маску свині.
-Це був наш Фернандо? -Так.
Дівчата.
-Як ти, красунчику? -Добре.
Він мені дуже подобається, владарко. Рада знайомству, А. Д.
Я теж зачарована.
А. Д., клієнти перевдягаються в кімнатах.
Готуєш усе і заносиш до їхнього приходу.
Твоя уніформа там. У тебе їх дві.
Починаємо через годину.
Що незрозуміло — питай.
Він не розуміє.
Дівчата, ідіть. Побачимося завтра.
-Бувайте. -До завтра, Ізо.
Мабуть, моя доля — бути терапевткою для старих у твоєму житті.
Якби Патрісія почула, що ти назвала її старою, то закопала б тебе.
Мені туди.
Давно ти в Мадриді?
Моя робота на заміні закінчилася
через місяць після твого зникнення.
Як у тебе справи?
Я не знаю, чи зможу зараз говорити.
Порожня розмова між знайомими, які випадково зустрілися…
Не знаю, чи хочу розповідати, що я тут роблю.
Я розумію. Не знаю, що сказати. Вибач.
Це через це ти зник?
Я не засуджую.
Справді.
Але, звісно, побачити тебе таким було неочікувано.
Я багато разів уявляла, що було б, якби ми зустрілися,
але такий сценарій мені на думку не спадав.
Звісно.
Чому ти прийшов?
Бо один раз я вже втік, і не хочу робити це знову.
Дати тобі мій номер?
У мене він є.
Це інший.
Тоді дай.
Кажи.
-655. -Так.
34-72-85.
-Як підписати? -Просто А. Д.
Не довго думав.
-Бувай, А. Д. -Бувай.
Ти добре це вмієш.
У моєї бабусі діабет.
Як пройшли перші дні?
Добре. Я швидко звикаю.
Я теж так думаю. Ти молодець.
Я рада, що ти тут.
Дякую, владарко.
Коли ми зачинені, зви мене Патрісією.
Повечеряєш у мене?
Я приготувала смачний ахобланко.
Ні, дякую, Патрісіє.
Як хочеш, хлопче. Я скоро закінчу.
ГЕРТРУДА СТАЙН «АВТОБІОГРАФІЯ АЛІСИ Б. ТОКЛАС»
Алло.
Я щойно вийшла на середині нестерпної вистави.
-Настільки погана? -Ні, вона чудова.
У цьому й проблема. Я не витримала.
-Ти ще тут? -Так, я тут.
Я постійно думаю про тебе.
Я теж. І це зовсім не смішно, бо я місяцями все думала й думала
про те, що сталося, коли я востаннє бачила тебе в Памплоні.
Усе, що зі мною сталося — це ти.
Я не знав, що робити.
І досі не знаю.
Так, дорогий, але я божеволію, бо…
Я не знаю, хто ти.
Тобто, це ти, але…
Я закохалася. І мені байдуже, що я кажу про це так.
Я закохалася у вікторіанську катехитку, сеньйориту, а тепер бачу…
Не знаю… Дивну фотомодель Кельвіна Кляйна.
Я не знаю, що сказати.
Слухай, я не збираюся спати.
І ти, схоже, не плануєш.
Може, зустрінемося?
Ось. Хочеш? Я щойно купила.
То що це була за п'єса?
Нова версія «Служниць».
Із неймовірними акторками.
Ти вже грала тут на сцені?
Ні, але я б хотіла.
Я ж приїхала сюди грати, а не масажувати, але…
Це місто чотири місяці пожирає мене живцем.
Мені подобалася твоя гра.
Адело, не знущайся.
Тобто А.Д. Вибач.
Ти просто був під кайфом від окситоцину.
Не кажи так.
Я була щирою.
Слухай, я бачила, як ти дивився на ту картину.
Ту, що ти мені показав.
І як вимовив ім'я художника… Як його звати?
-Ґвідо Рені. -Так, Ґвідо Рені.
Я ніколи про нього не чула.
Я про те, що знаю, яке в тебе обличчя, коли тебе щось захоплює.
Ти не уявляєш, як це — бачити жінок, які були народжені, щоб грати,
і порівнювати себе з ними.
Дідько. Те, як вони вимовляють слова з якоюсь владністю,
і водночас із легкістю…
Вони раптом фізично перетворюються.
Вони…
Вони неперевершені.
Я чую, як кажу те саме з тією ж інтонацією, з емоціями всередині,
і почуваюся потворною.
Не знаю, як іще це пояснити, але…
Почуваюся страшною, ніяковію.
-З цього боку не все так погано. -Так.
Ні, я маю на увазі…
Найкращі моменти мого життя
я пережив завдяки красі, створеній іншими.
І, звісно, я знаю, як це — бути потворою серед інших.
Не відчувати себе такою. Бути нею.
Коли тобі це кажуть.
Люди нічого не розуміють.
Точно.
Я ходила до твого друга-священника.
Справді?
Коли ти зник.
Ти згадала його лише раз, коли була п'яною.
Був п'яним. Вибач.
Але було зрозуміло, що він тобі небайдужий.
І як усе пройшло?
Він був чарівним.
Допоміг мені трохи краще тебе зрозуміти.
Він пише час від часу. І знає, що ми знову зустрілися.
Мені він не казав.
Мабуть, чекає, поки ти сам скажеш.
Він дуже тебе поважає.
Боже.
Я люблю це місце.
Часто сюди приходжу. І вітаюся з круїзерами.
«Недавно я бачив сон про нас.
У нас був гурт,
але ми не співали, і нас спіймали.
Я сумую за тим, як ти приходив у сльозах і питав поради.
Я почувався Конфуцієм.
Люблю тебе.
P.S. "Якби я не створила свій світ,
то точно загинула б у чужому".
Наша Анаїс».
Я витратила півтори години.
Добре, що він заснув. Я мало не обмочилася.
Ти вчора пізно повернувся, так?
Робота.
Ти міг би пофарбувати цю руку? Бо я не можу.
Це, мабуть, Ґато.
Він так розбудить дитину. Відчиниш?
Що таке? Ти п'яний?
О, ви тут, я так і знав.
Амадео, ви що?
Треба з вами поговорити.
Для цього є дзвінок і телефон.
Щоб говорити. Не можна так приходити.
Хто сидить тихо, того не чути.
Це мій дім.
Ні. Це ваша власність, а не ваш дім.
Ми вам за це платимо.
Послухайте, діти.
Я не хочу, але мушу підвищити вам оренду.
У мене немає іншого вибору.
І ще ця дитина, через яку я тут.
Яка дитина?
-Мій син? -Твій син, так.
Анхелес, деякі сусіди скаржилися.
Тут живуть літні люди. Я не хочу, щоб тут були діти.
Які сусіди скаржилися?
-Я викриваю гріх, а не грішника, Анхелес. -Анхела. Мене звати Анхела. Ан-хе-ла.
І досить цих ваших приказок. Годі вже. Зробімо ось що: пройдімося по квартирах.
Подивимося, хто скаржився на дитину.
-Заради Бога, заспокойся. -О, ні.
-Я не заспокоюся. -Це не вихід.
Ти що, не чуєш? Він кричить!
Наче поранений олень!
-Що таке, Анхело? -Мій малюк заважає?
Ні, як він може?
Цей чоловік каже, що він заважає сусідам.
Я казав не про нього. Дитину чути на шостому.
І є інші речі. Оренда, і все таке.
Подзвоніть нам, поясніть, і ми це обговоримо.
Хочете вигнати дитину на вулицю?
Ну все, годі. Завжди одне й те ж.
Що тут відбувається?
Він підвищує оренду.
-Видно, ви засмучені. -Каже, що дитина заважає сусідам.
Послухай, як вона кричить. Це чути на всіх поверхах.
Вибачте, Амадео, але я нічого не чую.
Чекайте.
Що? Не жартуй зі мною.
Ні. Не чую ніякого дитячого плачу.
Вибачте.
Ходімо всередину.
Амадео, поговоримо іншим разом.
Радий був вас бачити. Як завжди.
Трясця, де ми візьмемо гроші?
-Дідько! У вас є місяць, щоб заплатити! -От же сучий син.
Підійди, будь ласка.
Допоможи мені з чоботом.
Яке полегшення.
Жахливий вигляд.
-Дозволь я зроблю масаж. -Гаразд.
Продовжуй.
Дуже приємно.
Треба це припиняти.
До того ж я стаю незграбнішою.
Продовжуй.
Болить, але мені приємно.
Мені пощастило з працівницями.
-І їм з тобою. -Так, і їм зі мною.
Я рада, що моя справа не зникне.
-Може, наступного року піду на пенсію. -Тобі треба відпочити.
І тут вдосталь роботи. Усе буде добре.
А ти? Що ти хочеш робити?
Я? Мені тут добре. Мені подобається.
Ти талановитий і розумний, ти тут не затримаєшся.
Поки що це влаштовує тебе і нас усіх,
але я питаю, що ти хотів би робити.
Не знаю, Патрісіє.
Знаєш, що я помітила на корсеті?
Що?
Що він пахне тобою.
Не твоїм дешевим кремом для рук.
А тобою.
Бо я приміряв його, коли підшивав, щоб…
Не хвилюйся. Я не засуджую.
Ти один із нас. Ти частина дому мадам Фелін.
Одягай що хочеш, тільки повертай чистим.
Підійди. Сядь.
Чого ти хочеш? Що я маю сказати?
Розкажи, як ти вирішив бути собою. Приймати гормони.
До чого це зараз?
Бо зараз я запитую.
Не знаю. Почав нещодавно. Коли покинув батьків.
Але ти думав про це й раніше, так?
Це не перевірка. Мені просто цікаво.
Не знаю, Патрісіє!
Мені зробили операцію без мого дозволу.
Заради їхнього блага, не мого.
Я розумію.
Ти вирішив узяти все у свої руки.
Це нормально.
Іноді треба повстати й послати всіх до дідька.
Те, що вони зробили, не виправити.
Невпевнені й налякані люди можуть бути дуже жорстокими.
Такий уже цей світ.
Нормальність — це виправдання,
яке вигадують боягузи, щоб жити спокійно.
Навіть створюють закони.
Допоможи мені встати.
-Ти впевнена? -Так, дай мені милицю.
Ходімо до дзеркала.
Знаєш, як я зрозуміла, що я жінка?
-Ні. -Відповідь не в цьому.
І не в цьому лайні.
Це не робить мене жінкою.
Або це.
Це нічого не каже про мене.
Я жінка, бо всередині все кричить про це.
Бо все, що я кажу, роблю,
відчуваю…
Усе, що мене ранить і робить щасливою,
кричить звідси.
Звідси, А. Д.
І якби я не слухала, це б мене точно вбило.
Я б згнила.
Не можна ігнорувати своє нутро, А. Д.
Не можна.
Що кричить твоє?
Нічого.
Усередині все тихо.
Я лише відчуваю гнів.
Твій вчинок сміливий.
Але ти досі підкорюєшся, не усвідомлюючи.
Гнів вирівнює все жахливим способом.
Нас із тобою ненавидять однаково.
Але ми не однакові, дорогий.
Приходь. Приходь до мене.
-Усе гаразд? -Так.
Вибач.
«Я спробую все виправити.
Довіртеся мені.
Анхело, ти маєш замінити мене на роботі на один день.
Будь о 12:00 на Пасео-дель-Пінтор-Росалес, 118,
і скажи Патрісії, що тебе прислав я.
Люблю вас. А».
Добрий день.
-Я б його з'їла! Можна? -Ні.
Привіт, красунчику.
-За записом? -Ні, мене А. Д. прислав.
Я до Патрісії.
-Гаразд. Хвилинку. -Звісно.
Він написав, що розбереться з грошима,
і попросив прийти сюди.
Лише на один день, як я розумію.
Господи, цей хлопець…
У нього більше таємниць, ніж у палаці Лінарес.
Гаразд, показати тобі, що й до чого?
Я не знаю, що робити з ним.
Нікому за ним подивитися. Мій сусід не вдома.
Не хвилюйся. Це не проблема.
Котику, сюди.
Сюди.
Встати.
Це лікар. Має трьох дітей, і буде тут увесь день.
-Він упорається. -Він догляне за сином?
Не хвилюйся. Усе буде добре.
Алло?
Привіт, Сантьяго.
Я маю кинути слухавку.
Так, але не роби цього. Будь ласка.
Мені потрібна твоя допомога.
Адело, що сталося?
Щось настільки серйозне?
Нічого такого, Сантьяго.
-Але тільки ти можеш мені допомогти. -Звісно.
Адело, приїжджай у Памплону, і все мені розкажеш.
Ніхто не знатиме, що ти тут, якщо ти цього хочеш.
Адело, ти тут?
Так, я тут.
Сантьяго, у мене фінансові проблеми, і мені потрібні мої гроші.
Яке нахабство, Адело.
Неймовірно.
Шість місяців жодного слова від тебе.
Я вже почав уявляти собі найгірше.
Твої батьки не говорять зі мною.
Я благав отця Хосе Марію сказати, чи ти жива.
І зараз ти вперше зволила подзвонити, і це через гроші.
Я тобі ніхто.
Ні, це не так, Сантьяго.
Не було як з тобою говорити.
Це означало б повернутися сюди, а це було неприйнятно.
Пробач мені, Сантьяго. Пробач, будь ласка.
Я не заслуговував на пояснення?
Я б зрозумів будь-що.
Дідько, Адело…
Востаннє, коли я тебе бачив, ми цілувалися.
Мені дуже шкода.
Мені дуже, дуже шкода.
Інвестиція — це не те саме, що гроші в банку.
Є певні умови. Їх не так просто отримати назад.
У тебе той самий рахунок?
Так.
Я відшкодую твої гроші зі свого рахунку
і залишу собі облігації. Згодна?
Це ідеально.
Сантьяго, дякую.
Не знаю, що сказати.
Тоді більше нічого казати.
Чекай. Не клади слухавку.
Якби я залишилася,
якби я могла залишитися,
я була б із тобою, і це було б ідеально.
Сподіваюся, ти знайдеш, що шукаєш.
Тобі того ж, Сантьяго.
Я знаю, що на мене чекає.
Десять вулиць і 99 людей.
АНТИКВАРНА КРАМНИЦЯ ДЕ ХУАНА
Викликала сантехніка?
Не встигла. Вибач.
-Стеля обвалиться. -Я знаю.
-Що? -Зараз подивимося.
Слава богу.
Де ти був? Ми хвилювалися.
Щось сталося?
Оренду сплачено. За це можете більше не хвилюватися.
-Як нам не хвилюватися? -Анхело.
Поговоримо пізніше.
Я не розумію.
Привіт, дорогий.
Ми сумували за тобою, але твоя подруга молодець.
Хочеш поговорити?
-Замовимо китайську їжу? -Я не голодний. Дякую, Лідіє.
Та нічого.
Але якщо передумаєш,
знай, що мої двері завжди відчинені.
І всіх інших теж.
І якщо тобі соромно,
знай, що ми щодня маємо справу з соромом.
-І перетворюємо його на щастя. -Саме так.
І не засиджуйся допізна.
Так. Залиш мені, я закінчу.
Бувай.
Гарного вечора.
А. Д.!
А. Д., що ти робиш? Що таке?
А. Д., досить!
-Відпусти! -Досить.
Послухай мене, дорогий.
Ти налякаєш дитину.
Ну, ну.
Анхело. Ми тут.
-Ми з тобою. -Я не хочу, щоб із ним щось сталося.
З моїм тілом, Ґато.
Анхело.
-Усе добре. -Не хочу, щоб із ним ще щось сталося.
-З моїм тілом. -З ним нічого не станеться.
Обіцяю. Ми подбаємо про нього разом.
-Так? -Звісно, дорогий.
Звісно подбаємо.
З ним нічого не станеться.
Добре? Ми з тобою.
Усе гаразд.
Ти всю ніч говорив.
Що я казав?
Не знаю. У якийсь момент ти питав про Десять заповідей.
Чому ти прийшла?
Бо…
мені сказали, що ти пережив,
ітому, що…
я не можу бути без тебе.
А ще, як я вже казала, я ненавиджу біль, А. Д.
Я хочу почути, як ти називаєш моє ім'я.
Я ненавиджу біль. Твій і мій, Адело.
Мені не вистачало цього.
Ти мені це кажеш, сеньйорито?
Що нам тепер робити?
Ми наполягатимемо.
Наполягатимемо, люба.
Ходімо. Вставай.
Підіймайся.
Вставай. Тіло дуже ліниве й любить залишатися нерухомим.
Дивіться!
«Веселитись та тішитись треба,
бо цей брат твій, сестра твоя чи ця гаряча штучка
була мертва — і ожила,
була пропала — і знайшлася!»
Ти клятий ідіоте!
Що ти тут робиш?
Бог діє таємничими шляхами.
Ти справді говоритимеш як священник?
Це все вони.
Вони подзвонили, розповіли про тебе, і я відразу приїхав.
Ходімо на балкон.
-На вулиці так гарно. -Іди.
Дивись.
Хочеш спуститися?
Завтра.
Завтра. Так.
Я не лише тиша
Я не рана, яку не змогла закрити
Я не лише страх у дзеркалі
Що відштовхнув тих Хто хотів мене обійняти
Я залишаю позаду відображення Що змусило мене сумніватися
Я беру свою долю у власні руки
Я повільно розкриваю себе
Моє тіло — мій дім
Я і є свій дім
Я більше не ховаюся у старій брехні
Я не мовчу, щоб зберегти мир
У моїх очах Я несу світло, що наближається
Я — свій власний прапор
Я стою стійко у своєму спокої
І з вітром
Я починаю танцювати
Я беру свою долю у власні руки
МОЯ ЛЮБА СЕНЬЙОРИТА
Я повільно розкриваю себе
Моє тіло — мій дім
Я і є свій дім
Я вибираю світло
Я вибираю, куди йти
Я вибираю своє ім'я
Я вибираю своє кохання
Я зустрічаюся зі своїми тінями
З провиною, з обманом
Я вітаю дівчину
Яка не вміла кричати
Я впускаю лють
Яка колись змушувала мене мовчати
І звичку
Затримувати дихання
Я залишаю своєму відображенню
Яке змушувало мене сумніватися
Я залишаю позаду вигляд
Який намагався мене обмежити
Я теж приходжу в музеї, коли мені самотньо.
-Знаєш, чому? -Чому?
Бо тут дуже тихо й спокійно.
І коли я виходжу звідси,
життя знову дивує мене своїм гомоном і метушнею.
А ви не почуваєтеся тут ще самотнішою?
Іноді.
Але я почуваюся живою.
А жити — прекрасно.
Сеньйорито.
Проведіть мене до виходу, будь ласка.
Дякую.
Я беру свою долю у власні руки
Я повільно розкриваю себе
Моє тіло — мій дім
Я і є свій дім
Я вибираю світло
Я вибираю, куди йти
Я вибираю своє ім'я
Я вибираю своє кохання
Переклад субтитрів: Павло Дум'як