Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Když se teď ohlédnu,
je mi jasné…
proč význam toho zápasu zdaleka překonal hranice hokeje.
V jiném roce
s jiným soupeřem, v jiné době…
by to byl docela jiný příběh.
Pohltilo to lidi v celé zemi.
Pořád lidem vyvolává úsměv na tváři.
Prostě nespoutaná radost.
Pomohlo nám to vrátit se k tomu, čím jsme byli
a čím jsme doufali, že se zase staneme.
Jako země jsme potřebovali něco, co nás povzbudí.
A to něco jsme byli my.
Čeká nás ta nejvzácnější sportovní událost,
která nepotřebuje žádné nafukování a zbytečná slova.
Spojené státy a Sovětský svaz
na kusu ledu v Lake Placid v New Yorku.
USA jsou jednoznačně outsider.
Nebyli jsme hvězdy, jenom obyčejní kluci.
Chlapi, co chodí do práce.
Teď musí porazit Rusy, nejlepší tým, který kdy hrál.
Měla to být jasná záležitost. O tolik byl sovětský tým lepší.
Ultimátní střet, Rusko proti Spojeným státům.
V Lake Placid to vypadá, jako by se vrátila studená válka.
Šlo o víc než hokej. Byl to náš způsob života proti jejich.
Hokej nebyl součástí amerického ducha,
ale v téhle neopakovatelné chvíli se jí musel stát.
Měli jsme tu drzost věřit, že je zdoláme.
A víte, co se stalo?
Celá země si řekla: „Jasně že jo.“
Nebyla to sportovní událost, ale kus americké historie.
Tvrdá rána a teč do brány.
Craig zachraňuje, Petrovova další střela.
USA!
Pavelich vyváží puk. Přihrává dopředu Schneiderovi.
A je to gól!
Tohle je jedinečná událost, kterou se nedá zopakovat.
Útočí. Silk přihrává na střed.
Gól! Je to nerozhodně.
Spojené státy stojí na dosah
největšímu překvapení posledních olympiád.
Lidi se ptají: „Co by mohlo být lepší?“
A já říkám: „Nic.“
Věříte na zázraky?
ZÁZRAK V LAKE PLACID
Jsme tu.
Rád se sem vracím.
O 45 LET POZDĚJI
Oddíl šest, tam seděly naše rodiny.
- Tamhle. Asi v půlce, to si pamatuju. - Jo, tamhle.
Připadá mi to tu menší.
Já si pamatuju ten rámus.
USA!
USA, DO TOHO!
Cítili jste to, když jste tu seděli,
a já tu proseděl dost času, ale…
Když sem přijdu teď,
mnohem víc vzpomínám na tyhle chlapy a na naše kamarádství.
Myslím, že nás ani nenapadlo, že to dopadne takhle.
Tehdy jsme věděli, že lidi ve městě jsou nadšení
a naši příbuzní a známí doma taky,
ale vůbec jsme netušili,
co se z tohohle utkání nakonec stane.
V té době nebylo moc nad čím jásat.
NEZAMĚSTNANOST
Co vás mohlo potěšit, když jste se ráno podívali na zprávy?
A z nás se stala jiskra,
která všechny zase probrala k životu.
Asi nás překvapilo, že ze všech sportů právě hokej
takhle nakopl národ.
Skóre je 1:1. Z první třetiny zbývá 10,5 minuty.
Před rokem 1980 USA nepatřily k hokejovým velmocem.
Puk je odražený do sítě!
Asi byste je porazili.
Americký tým se potýká s problémy.
Američané tohle utkání rozhodně prohrají.
Přestříleli Američany v poměru téměř tři ku jedné.
Do dnešního zápasu USA nastoupily jako jasný outsider.
Hokej byl v USA okrajový sport.
V Mississippi nebo v Texasu se nehrál.
Na konci roku 1973 mě najal Globe.
Patřil jsem k hokejovým reportérům a USA patřily k druhořadým týmům.
Byli možná sedmí osmí na světě.
Všeobecné mínění bylo, že nemají šanci.
Protože Sověti byli na světě nejlepší.
Nezdálo se, že by to teď mělo být jinak. Naopak se možná ještě zlepšovali.
Nikdo se k vítězství nad nimi ani nepřiblížil.
Ten duel v roce 1980 se hrál doma.
Řešilo se, co když v televizi prohrajeme s Rusy 15:1.
Americký olympijský výbor nechtěl ostudu.
Museli na to jít jinak.
Hrál jsem za USA na mistrovství v roce 1979
a pak se stal asistentem trenéra.
Ale měli jsme štěstí, když jsme něco vyhráli.
Což se povedlo málokdy.
Potřebovali jsme změnu.
A Herb byl dokonalý adept, protože měl nápady.
HERBERT BROOKS, TRENÉR
Spousta z vás má teď šanci
patřit mezi hokejisty Minnesoty.
V životě nebudete na nic tak hrdí, pánové.
Tak se připravte. Makáme.
Minnesota pod Herbovou taktovkou byla nezastavitelná.
Éra Herba Brookse byla obdobím dominance,
Minnesota vyhrála národní titul v letech 1974, 1976 a 1979.
Byl to nejlepší trenér v zemi.
A zavedl systém, který nikdo z nás neznal.
Budeme se soustředit spíše na bruslení a přihrávky.
Nepomíjíme fyzický aspekt hry…
Můj táta byl kouč od přírody
a soutěživý do posledního dechu.
Nikdo nebyl soutěživější než on.
Přišel skvěle připravený.
Nikoho nenapadlo vzít tým,
odehrát 60, 70 utkání a pak ho vzít na olympijské hry.
To byla novinka.
KVALIFIKACE DO OLYMPIJSKÉHO TÝMU ČERVENEC 1979
Pro většinu sportovců
tady na festivalu v Colorado Springs,
znamená takhle soutěž začátek snu.
Příležitost reprezentovat svou zemi na olympiádě.
Zlatou olympijskou medaili v hokeji USA naposledy získaly
v roce 1960 ve Squaw Valley.
Herb Brooks bude v roce 1980 v Lake Placid stát
před obrovskou výzvou.
Chceme vám ukázat pár záběrů, pánové.
Proboha, kdo to je?
Dneska tu prostě bojujeme o místo.
Doufáme, že se do toho 25členného týmu dostaneme.
- To je Janny? - Je to Janny!
Jak jsme to asi všichni poznali?
Protože jsem to pustil.
Podle tehdejších olympijských pravidel jste nesměli za sport dostávat zaplaceno.
Pokud jste hráli v NHL, v podstatě vás to diskvalifikovalo.
Tak to v americkém týmu bylo. Všichni byli amatéři.
Mladí outsideři, kteří hokej nehrají pro peníze.
Byl jsem pevně rozhodnutý, že do přípravy na konkurz dám všechno.
Nikdy v životě jsem tak pilně netrénoval.
ROB MCCLANAHAN MINNESOTSKÁ UNIVERZITA
Byla to taková vzrušená nervozita.
Tohle je vaše chvíle.
KEN MORROW STÁTNÍ UNIVERZITA BOWLING GREEN
Nechtěl jsem nic jiného než hrát v olympijském týmu.
DAVE CHRISTIAN UNIVERZITA SEVERNÍ DAKOTY
Pro nás všechny to bylo neznámé území.
Nikdo nic takového ještě nezažil.
MARK JOHNSON WISCONSINSKÁ UNIVERZITA
BROOKS JMENUJE OLYMPIJSKÝ TÝM
Vybrali 26 chlapů.
Ale na olympiádu mohlo jet jen 20 lidí.
Neměli jste záruku, že budete v nominaci.
Když se o 20 míst na soupisce
utkávají nejlepší hráči celé země, vždycky budete nervózní.
PŮL ROKU DO OLYMPIÁDY
Herb z toho udělal půlroční přípravný kemp.
Cítil, že z těch chlapů musí udělat tým.
Nejtěžší překážkou bylo to, čemu říkal regionalismus.
Chceme mít ten nejlepší možný tým.
Minnesotská univerzita a stát Minnesota
do olympijských a mezinárodních programů vždy hodně přispívaly.
MINNESOTA – ZEMĚ ZLATA
Jádro týmu tvořili kluci z Minnesoty,
což dávalo smysl,
protože pod Herbovým vedením právě vyhráli národní šampionát.
Byli jste špička univerzitního hokeje?
Rádi si to aspoň myslíme.
Měli jsme skvělý tým.
Jenom dostat pozvání do bojů o nominaci na olympiádu
bylo prostě terno.
A z Bostonské univerzity byli v týmu čtyři hráči.
Já…
DAVE SILK BOSTONSKÁ UNIVERZITA
Jack O'Callahan,
Mike Eruzione
a Jim Craig.
Mezi kluky z východu a ze středozápadu
panovala podle mě zdravá rivalita.
My z Bostonu
jsme chlapy z Minnesoty, co hráli pod Herbem,
moc nemuseli.
Minnesotští se považovali za drsňáky a klukům z Bostonu říkali bábovky.
Měli nás za snoby.
A proč jako? Že jsme chodili na přípravku?
Byli to tupci.
Neměl jsem je rád.
Herb mi řekl:
„V týmu máme kluky, co se nesnášejí navzájem.“
Hodně z nich bylo doteď zarytými rivaly.
Musíme ten tým stmelit.
Nemůžeme se dohadovat na ledě ani mimo něj.
ČTYŘI MĚSÍCE DO OLYMPIÁDY
Před olympiádou jsme hráli exhibiční turné, asi 60 zápasů.
Byla to dřina.
Na pár týdnů jsme odjeli do Evropy
a hráli v Holandsku, Norsku a Finsku.
USA – NORSKO
Hráli jsme exhibici s Norskem.
Mohli jsme poměřit síly s týmem,
proti kterému se postavíme na olympiádě.
Naši to chtěli prostě zvládnout a znáte to, jsou to chlapi.
Na tribunách byly hezké holky,
tak si na lavičce ukazovali: „Koukej na tamtu.“
ASISTENT TRENÉRA
Viděl jsem, jak Herbiemu nad lavičkou stoupá z uší pára.
Skončili jsme nerozhodně, 3:3.
ZÁVĚREČNÝ STAV USA 3 – NORSKO 3
Hra skončila,
potřásli jsme si rukou s Nory a chystali se z ledu.
A v tu chvíli jsme slyšeli: „Zůstaňte tam.“
Nebrali to vážně a nehráli dost důrazně.
HLAS H. BROOKSE
Jako by si dávali pauzu.
A začali jsme dělat Herbies.
My jsme je totiž tak milovali, že jsme jim dali jméno po trenérovi.
Byl to vražedný trénink.
Jeli jsme na modrou a zpátky.
Pak na červenou a zpátky.
Pak ke vzdálenější modré a zpátky.
A až dozadu, dotknout se mantinelu a zpátky.
Přišel za mnou řidič stroje na úpravu ledu, že musíme jít.
Pak nám zhasnul světla.
Je tma, ale Herbie je na ledě honí, jako by měli vypustit duši.
Naggy, náš doktor, mu povídá: „Herbie, vždyť je zabiješ.“
Během cvičení někdo při nárazu tloukl hokejkou o mantinel.
A Herb řekl:
„Jestli uslyším další náraz na mantinel, budete tu bruslit do smrti.“
Dělali jsme to asi hodinu a čtvrt.
Pak jsme konečně mohli do šatny, kde nám řekl:
„Zahrajte tak zítra znovu, a budete zase bruslit.”
A druhý den jsme vyhráli osm nula.
Od začátku nebudu žádný váš kamarád.
Obdivuju váš talent,
a právě proto vás budu hnát kupředu.
Viděl jsem, co si o něm hráči myslí.
Neměli ho rádi.
„Nenáviděli“ je asi silné slovo, ale bylo těžké pro něj hrát.
Já se Herba bál.
Co ten hák na toho centra?
Přestaň s tím a začni sakra hrát, jasný?
Hráči si stěžují, jak těžké bylo hrát pod ním rok,
dva, tři nebo čtyři na Minnesotské univerzitě.
A moje odpověď je: „Zkuste s ním žít celých 20.“
Trochu zuřivosti, sakra!
Herb měl v sobě takový zápal,
jaký jsem od té doby u nikoho nezažil.
Hej, Stane, tohle není basketbalový zápas. Makej!
Mně přišlo, že je na hlavu.
Jak může být tak nespokojený?
Vždycky vám dal pocítit, že prostě nejste dost dobří.
Přesně věděl, kam přede všemi tnout do živého.
Třeba: „Nejsi dost talentovaný, abys uspěl jen díky tomu.“
„Nohy za milion a mozek nestojí za niklák.“
„Hraješ, jako bys měl na hlavě pět kilo prdů.”
Jak takové prdy na hlavě vypadají?
Je mi 68 let a pořád se v noci budím celý zpocený.
„Janaszaku, hraješ den ode dne hůř. A teď hraješ, jako by byl příští týden.“
Útok, hledejte slabinu…
Člověk musel mít výjimečný charakter, aby snášel to,
co Herb občas dělal.
Dělej, co ti říkám!
Jako trenér byl zmrd.
Řada z nich byla na vysoké v hráčské elitě a nikdy takový tlak nezažili.
Já se jim nesnažil velikost vštípit, chtěl jsem ji z nich vytáhnout.
Udělal ze sebe společného nepřítele.
To byla jeho myšlenka.
Bylo to my proti němu, takže naše rivalita skončila.
Už jsme měli jiné dresy než tehdy.
Jako hráči jsme měli společné,
že jsme všichni pocházeli z dělnického prostředí.
Naši tátové pracovali v dolech nebo továrnách.
Všichni jsme to tak měli,
a proto jsme si nakonec začali rozumět.
Ale zatímco my se snažili dát dohromady, země prožívala náročné časy.
Je to oficiální, Spojené státy letos zažívají recesi.
OBAVY Z RECESE
Nárůst nezaměstnanosti postihne asi milion zaměstnanců
a čeká nás druhá nejhorší inflace od války.
Nikde se nepracuje.
Dopadá hlavně na nás lidi s malými příjmy. Jsme na tom nejhůře.
Tehdy jsem publicistou nebyl ani deset let
a kultura Spojených států v roce 1979 byla deprimující.
ZAČÍNÁ OBDOBÍ UTRPENÍ
Rozpoložení národa v té době by se dalo shrnout do věty:
„Nemůže se aspoň něco podařit?“
V jaderné elektrárně Three Mile Island došlo k nehodě.
Vzpomínám si, že jsme jako národ
byli tehdy naprosto frustrovaní.
Situace amerických rukojmí
v Teheránu zůstává stejná.
V Íránu drželi naše rukojmí.
Základní úroková sazba se blížila 20 %.
Na palivo se stály řady.
Už jsem si vystál dvě fronty.
- Dneska ráno? - Jo.
A už mi došel benzín.
Proč někdo nenapíše prezidentovi? Jak tohle může dopustit?
BENZÍN DOŠEL
Procházíme krizí důvěry,
která může rozvrátit společenské a politické základy USA.
Ztratili jsme naše štěstí?
To si lidé tehdy mysleli.
A byli jsme uprostřed studené války,
u které už už hrozilo, že se převrátí v otevřený konflikt.
Víte, velcí zlí Rusové.
Všichni se neustále ohlíželi přes rameno.
Kdy přiletí bomba?
Končí další den plný napětí mezi velmocemi,
jak v Kremlu, tak v Radě bezpečnosti OSN v New Yorku.
Byli nepřítel, Darth Vader.
Nejenom politicky, ale i v hokeji.
Vyváželi dvě věci.
Svůj hokejový tým a vodku.
Sovětský svaz pochopil,
že dominance ve sportu v očích světa posílí jeho moc.
V Rusku používali sousloví „naša komanda“.
„Náš tým.“
„Náš národ prezentujeme podle toho, jak si naša komanda vede na olympiádě.“
„To jsou naši kluci. Nikdo jiný.“
SOVĚTSKÝ TÝM DRTIVĚ DOMINUJE
SOVĚTSKÝ OLYMPIJSKÝ TÝM OVLÁDL TURNAJ
Sověti samozřejmě vyhrávali každý olympijský turnaj od roku 1960.
Když se rudá mašina rozjede, je vážně těžké ji zastavit.
Jejich příprava směřovala k tomu, aby byli nejlepší na světě. A byli.
Pamatujte, v těch letech byla olympiáda pro amatéry.
Sovětský svaz na to pravidlo zvysoka kašlal.
Faktem je, že všichni v Sovětském svazu pracují pro stát.
Do seznamu hráčů je SSSR zapisoval jako studenty nebo vojáky.
Byli to profesionální hokejisté.
Treťjak byl nejlepší brankář na světě.
Mohli jste říct: „Fajn, dneska se zaměříme na Charlamova.“
A hned jste tu měli Krutova, Malceva, Petrova, Fetisova.
Prostě jste procházeli jejich seznam a říkali si jenom: „Panebože.
Kde vůbec začít?“
Ty nemohl nikdo porazit, byli příliš dobří.
Gól!
- Jak jste brali tátovu fixaci na Sověty? - O ničem jiném nemluvil.
Tátové mých vrstevníků vykládali
o Joeovi Namathovi, Babeu Ruthovi a Mickeym Mantleovi.
A u nás to byl Alexandr Jakušev a všichni ti neuvěřitelní ruští hráči.
Sovětské tréninky v 70. letech.
Zjišťoval, kde trénují, a snažil se okopírovat jejich cvičení.
Chtěl vědět, co dělají, a vymyslet, jak je porazit.
Rozhodl jsem se brzy.
Musíme zvolit úplně jiný přístup ke hře.
Změníme způsob tréninku a hry.
Byli jsme Herbieho vědecký experiment.
Sestavil nám tréninkový plán podle nich.
Proč jsou Sověti tak dobří?
Výborná kondice.
Skok!
Kdykoli hrajeme proti velkým evropským týmům.
vydržíme třetinu nebo dvě, pak dojedeme na dno a skončíme.
Nestíháme.
Nechtěli jsme dojet na dno.
DVA MĚSÍCE DO OLYMPIÁDY
Uvolni si puk.
Mikeu, pozor!
Davie Silk jednou ležel na brankové čáře,
bruslili jme právě Herbies a on povídá: „Dost. Končím.
Vypustím tu duši a bude to jeho vina.”
Musíte si v tom být jistí.
Slabší strana, Bobby!
Herbie nám nakopal zadky.
Hodil jsem je do hluboké vody.
Při tréninku jsme dělali spoustu věcí, které byly mimo jejich komfortní zónu.
Považoval jsem je za nejlépe vytrénovaný hokejový klub světa
hned po Sovětech.
Zatni zuby, nebo to vzdej.
Já to nevzdám.
Řvi si na mě, jak chceš. Musím tě snášet jenom dvě hodiny.
Trénink skončil. Půjdeme do baru, dáme si pár piv,
vrátím se domů a připravím se na další den s tebou.
ZIMNÍ OH MICHAEL ERUZIONE, ÚČASTNÍK
Považoval jsem se za dříče, vzhledem k tomu,
jaké pracovní morálce a hodnotám jsem se učil od mládí.
Bowdoin Street 274, bydlely jsme tam tři rodiny.
V prvním patře byla moje teta Ann a strejda Jerry
a sestřenice Karen a Geraldine a bratranec Bubba.
Ve třetím patře byla teta A.T. a strejda Tony,
bratranci Tony a Richard, sestřenice Gail a Linda,
bratranec Laurie a bratranec Richard.
A ve druhém patře jsem byl já, máma, sestry Connie,
Nancy, Jeannie a Nettie a můj brácha Vinny.
Čtrnáct dětí a šest dospělých.
Zmrazili tenisové kurty na ulici a moji kámoši hráli hokej.
Chtěl jsem hrát s nimi, ale v té době jsem neměl brusle.
Půjčil jsem si sestřiny krasobruslařské bílé s modrými bambulkami,
sešel jsem z kopce ke kurtům
a začal hrát hokej.
Bylo mi 12 a chtěl jsem jít do hokejové školy.
Stála 75 dolarů za dvoutýdenní kemp.
Rodiče těch 75 dolarů neměli, tak jsem se šel zeptat strýčka Tonyho.
„Můžu si půjčit 75 dolarů? Chci jít na hokejový kemp.“
On na to: „Jasně.”
Zapsal jsem se
a po celou zimu pak byly sněhové bouře.
Já se na ně těšil, protože jsem popadl lopaty a šel hrabat.
Po pár bouřích jsem si těch 75 dolarů vydělal
a šel je vrátit strýčkovi Tonymu.
Koukl na mě a řekl: „Mockrát děkuju.“
A pak: „A tumáš.“ Ty peníze mi dal zpátky.
„Naučil ses, že dluhy se mají splácet.“
Dětství v tom domě a to, že jsem se naučil vzít za práci,
mi v životě dost pomohlo.
- Jste spokojený se svými hráči? - Ano, velmi.
Pořád ale hledáme další způsob, jak náš klub posílit.
Jak jistí jste si byli, že se dostanete do týmu?
Vůbec.
Co ty, Phile?
Každý trénink byl konkurzní.
Každý měsíc nás postupně redukoval.
Asi kolem Vánoc měl už jenom 22 hráčů.
Všichni jsme věděli, že do Lake Placid nás pojede 20.
Vyhrožoval, že mě vyhodí.
Pár týdnů před olympiádou
si začal stěžovat, že hraju špatně
a že mě možná bude muset vyrazit.
„Vezmu tě jako asistenta trenéra.
Řeknu jim, že sis poranil záda a nebudeš moct hrát.“
A já si říkal: „To nemůže udělat!“
A sám jsem si odpovídal: „Ale může.“
Bydleli jsme s Mikem spolu. Byl nervózní.
Všichni jsme byli nervózní.
Ten den jsme odjížděli do New Yorku.
5 DNÍ DO OLYMPIÁDY
S Mikem jsme si sbalili.
Vyzvedávali nás tři spoluhráči
a všichni jsme věřili, že do Lake Placid pojedeme.
A zazvonil telefon.
„Poslyš, Ralphe, chce s tebou mluvit Herb.“
Jeli jsme do hotelu
a já hrozně panikařil. Myslel jsem, že se pozvracím.
Prošel jsem dveřmi.
Herb byl rozrušený, vypadal, že se rozbrečí.
Měl zarudlé oči.
Byl rozčilený,
několik minut ze sebe nemohl vypravit slovo.
Ukázal na židli, kde předtím seděl,
posadil se a asi deset minut jsme spolu mluvili.
Říkal mi, čeho si na mně cení.
Že jsem gentleman, dobrý hráč, že každý den tvrdě trénuju.
Ale že mě s sebou do Lake Placid vzít nemůže.
Ten okamžik…
Věděl, co prožívám, protože to sám zažil taky.
Dobře jsem to znal. Málem jsem se dostal do olympijského týmu r. 1960.
Dva dny před hrami mi zaklepali na dveře.
Generální manažer říká: „Běž za trenérem.“
A ten: „Herbe, musím tě nechat doma.“ Byl jsem poslední, koho vyřadili.
Tak jsem se vrátil domů a sledoval to v televizi.
Ale tohle je hlavní utkání olympiády. Spojené státy proti SSSR.
Američané se rozjeli. Získali naší zemi první zlato.
A zápas končí. Spojené státy vyhrávají!
Táta se na mě podíval.
„Vypadá to, že trenér nechal doma toho pravého, co?“
Prostě prásk!
Pro tátu to byla velká rána.
Poznamenalo ho to.
Nechtěl to udělat. Ale viselo to na něm.
Věděl jsem, že ten den přijde. A prostě… Nevěděl jsem, jak na to. Bolelo mě to.
Řekl jsem: „Nejvíc mě na tom mrzí,
že vám klukům docela věřím i na zlatou medaili.”
Trochu ho to rozesmálo,
ušklíbl se a odpověděl: „Bože, ty jsi takový optimista.
Budu rád, když se dostaneme do bojů
o jakoukoli medaili.“
Měli jsme poradu
a Herb řekl, že když budeme hrát nadoraz, s trochou štěstí dosáhneme na bronz.
Na zlato zapomeňte, to mají Sověti.
Po tom duelu na Madison Square Garden
nás jakékoli sny o jejich porážce dost přešly.
Letěli jsme do New Yorku hrát s Rusy.
Kvůli tomu jsme už půl roku spolu.
Pro nás to byl ukazatel.
Věděl jsem, že máme problém, když jim naši hráči při uvedení tleskali.
Když jsme nastoupili proti Sovětům,
došlo nám: „Sakra, jsou fakt dobří.“
Snaží se dostat ven, ale nejde to. Připravuje si půdu a střílí! Gól!
Sověti otevírají skóre.
Střílí Alexander Malcev.
Veterán Charlamov.
A dává gól!
Krutov jde na střed. Rozmachuje se a gól!
Podali si nás.
Po pravé straně útočí Malcev. Má šanci. A skóruje!
U tohohle gólu jsem si říkal: „Proboha, co to udělal?“
Blíží se po pravé straně.
Míří na krátkou stranu. Parádní rána.
Šel jsem na lavičku:
„Herbie, proti nim nemáme šanci.“ Podíval se na mě a říká: „Nekecej.“
Dva hráči USA se srazili na zem. To byla pořádná kolize.
Viděli jste to? To byl nejtvrdší zákrok zápasu.
USA 3 – SSSR 10
V podstatě nám natrhli zadky.
Deset tři, ale mohlo to být i 20 ku třem.
Byli o několik řádů lepší než my.
Mě by to jako hráče docela demotivovalo.
RUDÁ MAŠINA VÁLÍ
Namazali si USA na chleba.
Děsila mě myšlenka,
co se bude dít na olympiádě.
Bude to debakl.
Podle mě nepřeháním,
když řeknu, že to nebyly jenom dva hokejové týmy,
ale byly to dva národy,
které reprezentovaly odlišné názory na přítomnost a budoucnost.
PROSINEC 1979
V Afghánistánu došlo k převratu. Ke svržení vlády přispěli sovětští vojáci.
Sovětská akce je vážným ohrožením míru.
Prezident Carter dnes jasně řekl, že by se USA
neměly účastnit letní olympiády v Moskvě,
pokud se Sověti z Afghánistánu nestáhnou.
Carter řekl, že musíme něco podniknout
a že na olympiádu do Ruska nepojedeme.
Bylo to vážné symbolické gesto.
Problémy světa
nelze od olympiády hermeticky oddělovat.
Pronikaly do ní.
Když se ve státě New York začali sjíždět sportovci,
světová politika pořád ještě byla politikou
tehdy stále velmi studené války.
Možný bojkot moskevské olympiády americkými sportovci
vůbec nezbrzdila sovětskou touhu
získat v Lake Placid zlaté medaile.
Rusové měli svoji misi. Oslavit svoji zemi na naší půdě.
V podstatě se rozhodli:
„Dobře, pojedeme do USA
a získáme tolik zlatých medailí, kolik to půjde.”
A tím že ukážou svoji nadřazenost.
Medvěde, tady.
Tenhle politický aspekt toho všeho…
Zkoušíte jim připomenout, že proto tam nejsme.
Jste olympionici.
Dokázal jsem to, jsem tady, na olympiádě.
To je velká čest.
SLAVNOSTNÍ ZAHÁJENÍ
Rusové samozřejmě přišli v těch šílených kožiších.
- Vypadaly teple. - To jo.
- Byla zima. - Byla kosa, co?
Neskutečná.
Rusové se svými kožichy a velkými kožešinovými čepicemi.
Ruský medvěd a americký kovboj.
Přicházejí hostitelé, Spojené státy.
Na tuhle chvíli jste se připravovali celý život,
teď nemůžete ničeho litovat, musíte být připravení.
Snil jsem o tom, že půjdu v zahajovacím průvodu.
Je mi potěšením oficiálně zahájit 13. zimní olympijské hry
v Lake Placid.
Na olympiádě jsem vyrostl.
Každé čtyři roky jsem parkoval před televizí.
Dostat se do olympijského týmu,
to bylo něco, o čem se vám v životě ani nesnilo.
Moje nejranější vzpomínky mám z bruslení na dvorku.
Jsem z Michiganu.
Malý domek, dělnická čtvrť.
Táta mě a bráchu naučil hokejové základy.
Když nasněžilo, ušlapali jsme sníh botami.
Oknem ve sklepě jsme vytáhli hadici,
postříkali dvorek a udělali si kluziště.
Ve Flintu v Michiganu každý dělal v automobilovém průmyslu.
Táta pracoval v továrně na autodíly.
Jeho oficiální titul byl mazač.
Obcházel stroje a kontroloval, jestli fungují.
Bylo mi 19 let.
A on v létě onemocněl.
Přišlo to najednou.
Původně to byl melanom, který se vyvinul v rakovinu mozku.
Šlo to s ním rychle z kopce.
Jo, bylo to…
Jo, vážně hrozně těžké.
Zvlášť když jsem musel odjet a nebyl jsem tam s ním.
Ale trval na tom,
že pokud mám příležitost hrát za svoji zemi, musím ji vzít.
OLYMPIJSKÁ VESNICE
VÍTEJ, SVĚTE – JSME TU
XIII. ZIMNÍ OLYMPIJSKÉ HRY
Jedete po těch uzoučkých silničkách
a najednou přijedete do komunity,
která má nanejvýš 3 000 obyvatel, když počítáte psy a kočky.
Je vyparáděná na olympiádu.
Vypadalo to docela nepatřičně.
Kde bylo rychlobruslařské kluziště? V podstatě před schody střední školy.
Těšili jsme se na Erica Heidena. Byl hvězda téhle show.
Od amerického rychlobruslařského týmu se očekávalo hodně.
Od hokejistů…
rozhodně ne.
AMERICKÝ TÝM NEMŮŽE VYHRÁT
Než jsme dorazili do Lake Placid, byli jsme izolovaní
a neuvědomovali jsme si, co se kolem nás děje.
Tušili jsme, že to bude těžké.
PŘEHLED ZOH V LAKE PLACID
Vzali jste Sports Illustrated…
Sověti vyhrají zlatou medaili.
Potrápit je můžou možná Čechoslováci.
Spojené státy někde na sedmém až 12. místě.
USA – ŠVÉDSKO 12. ÚNORA 1980
Jako tým
jsme byli nervózní a zvědaví,
jak nám půjde soutěžit na téhle úrovni.
V roce 1980 se hokejový turnaj hrál
ve dvou skupinách po šesti týmech.
V těch hrál každý s každým.
Dva body za vítězství, jeden bod za remízu.
Na konci tohoto základního kola
se nejlepší čtyři týmy dostaly do boje o medaile.
Na té atmosféře nebylo nic zvláštního.
Švédové byli favority zápasu.
Žádné velké vzrušení.
Aréna byla napůl prázdná.
Bylo slyšet, jak se puk odráží od mantinelů.
Pamatuju si, že mě napadlo,
„Bože, tak to jsem teda čekal trochu víc.”
Švédové byli skvělí.
Proboha, proti těm nemáme šanci.
Švédové měli výborný tým, byli rychlí.
Třiadvacítka přihrává na Berglunda, ten tečuje za Craiga.
A Švédsko skóruje, je to jedna nula.
V první třetině jsme proti Švédům nehráli dobře.
Byli jsme rozlítaní
a nepodávali výkon, na jaký jsme byli zvyklí.
Všichni jsme byli nervózní.
A při prvním střídání jsem se zranil.
Ohromná pohmožděnina od kolena až ke kyčli, prostě…
Bolelo to jako čert. Hrozně. Nemohl jsem se hýbat, natož hrát.
Myslel jsem, že končím.
Ležel jsem bez výstroje v šatně na zádech.
Ledoval jsem si pokrčenou nohu.
Brečel jsem.
Jediné střídání v jednom zápase a jsem v háji, na olympiádě končím.
Pak přišel Herbie.
Herbie se do Robbieho pustil.
Řekl mu, že nikdy nebude hrát v NHL,
že je bábovka a podobně.
„Nebuď bábovka a padej na led.“
Hrál jsem pod ním tři roky v Minnesotě. Dělal jsem všechno, co chtěl. Vždycky.
Byl jsem dobrý voják.
A on mě takhle sjede? Koukal jsem, co to jako má být.
Praskly mi nervy.
Byl jsem takhle blízko… Vážně…
Chtěl jsem mu dát ránu, ale on se otočil a odešel.
Byli jsme… takhle blízko.
Napadalo mě: „Panebože, k tomuhle jsme se upsali?“
Hráli jsme jenom 20 minut
a už se nám to rozpadalo před očima.
Stál jsem tam
a poprvé v životě o Herbiem pochyboval.
„Jsme na olympiádě a on se úplně zbláznil.“
V podstatě jsem řekl: „O tom, jestli budu hrát, si rozhoduju já sám.“
Chtěl jsem hrát, tak jsem to zkusil.
Cestou ven na mě mrkl, jako by říkal: „Mise splněna.“
Řekl jsem si: „Hej, musím ty kluky nakopnout.“
Vím, jak McClanahana rozpálit.
Šel jsem tou těžší cestou. A on hrál. A hrál jako ďas.
Robbie vzal hůl a vyšel zpátky.
Nemohl ani sedět na lavičce, mezi střídáními stál.
Puk se vrací na druhou stranu…
Lundqvist dává gól!
A Švédsko jde náhle do vedení.
USA 1 – ŠVÉDSKO 2 TŘETÍ TŘETINA, 15:15
S mámou jsme seděly na zápasu se Švédskem…
- Kelly brečela. - Jo.
Vzlykala jsem: „Došli jsme tak daleko a prohráváme.“
Měli jsme pomalý start
a ve třetí třetině jsme pořád jenom sílili.
Craig na lavičce, do konce zápasu zbývá jen 41 vteřin.
Když prohráváte o gól,
stáhnete brankáře a nasadíte útočníka navíc.
To je ta chvíle, ne? Prostě musíme nějak skórovat.
Pokud prohrajeme teď se Švédy, nedostaneme se do boje o medaile.
Rammer mi přihrál, tak jsem to poslal podél mantinelu.
Puk je za brankou. USA ztrácejí o jeden gól.
Puk se do mantinelu odráží před bránu. To je šance! Gól!
Baker!
Olympijská aréna tady v Lake Placid šílí.
Naprosto klíčová trefa pro Spojené státy.
Překvapivě dobrá rána.
No jo. Jo, máš pravdu.
Možná nejlepší gól olympiády.
Americký tým se proti Švédům nedostal do vedení.
Ve hře je udržoval jen skvělý výkon brankáře Craiga.
Byl jsem z osmi dětí. Irská katolická rodina.
Každé ráno jsem mámě psal takové vyznání lásky,
dal jsem ho do schránky a šel jsem do školy.
Moje rodina vždycky říká, že jsem byl její oblíbenec,
a kdysi mě to štvalo.
Teď ale říkám: „A co, tak mě měla nejradši.“
Seděl jsem vzadu ve třídě
a čmáral jsem si.
Paní Barryová, moje učitelka ve třetí třídě,
přišla a ptala se: „Co to děláš?”
„Trénuju si autogram.“ Zeptala se: „K čemu to?“
„Protože jednou bude mít velkou hodnotu.“
Hráli jsme hokej ve sklepě i v kuchyni. Nic jiného jsme nedělali.
Tady je Jim Craig. Je to vynikající brankář.
Patnáct nula, jeho dosavadní rekord v sezóně.
První rok na Bostonské univerzitě byla moje matka nemocná.
Rakovina je hrozná věc.
Byla v Bostonu v nemocnici.
Po tréninku jsem nešel jíst.
Sedl jsem na vlak a jel za ní.
Máma mi schovala své jídlo, seděli jsme tam a jedli.
Moje matka byla nesmírně silná žena.
Pomohla mi
a dala mi najevo, že chce a očekává, že budu pokračovat,
jinak bych ji zklamal.
Dali jsme si cíle. Chtěl jsem do olympijského týmu.
A pak mi řekla: „Ať ti v tom nic nezabrání.“
Když někdo zemře, neztrácí svoji sílu.
Předá ji někomu, kdo si ji zaslouží.
Takže…
To znamenalo…
že mi předala hodně síly.
Mí kluci měli velké štěstí, že měli výjimečnou matku.
Byla jim oddaná, obětovala jim život. Celý její život byli její kluci a rodina.
Pořád měl ve skříni její oblečení.
Seděl doma sám.
Byl to smutný chlap, který přišel o nejlepší přítelkyni
a v tuhle chvíli netušil, co dál.
Největší radost, kterou hry přinesly mně,
byla ta, že se táta vrátil do života.
Řecký stoik Epiktétos řekl: „Nezapomeň, že jsi herec ve hře.“
Ať už jste obyčejný člověk nebo král,
vaším úkolem je hrát roli, kterou jste dostali,
ale volba té role patří někomu jinému.
Na jaře roku 1979 jsme měli čerstvě po národním mistrovství.
Nejužitečnější hráč turnaje,
nejužitečnější hráč týmu.
To už za něco stálo.
Minnesota je nejlepší tým v zemi. Jsme jednička, jsme nejlepší.
Úplný mladíček.
Kluk, co nechce nic než hrát hokej.
Když jsme vyhráli nároďák,
seděl jsem před sportovní halou Bierman Field v univerzitním kampusu
a četl rozhovor s Herbem Brooksem.
V tom rozhovoru řekl:
„Pokud chceme vyhrát, musíme mít pořádného brankáře.“
Usmíval jsem se od ucha k uchu.
Další věta byla: „A Jim Craig je skvělý brankář.“
Bude to těžší, než jsem čekal.
Jimmy byl náš chlap.
Považoval jsem ho za nejlepší volbu.
Jo, Janaszaka to ranilo.
Ale když nedostáváte čas na ledě,
o to víc musíte ukázat charakter.
V Lake Placid bylo 240 hráčů
a já byl jediný, kdo nebyl vůbec na ledě.
Ale Steve zůstával pořád pozitivní.
Nepřestával makat.
Plnil jsem roli, kterou jsem dostal.
Nehrát a jenom sedět byla ta nejtěžší věc, co jsem kdy dělal.
Prostě jste připravení naskočit,
a teď tam musíte sedět a držet jazyk za zuby.
Ve vesnici byl i zábavní komplex.
Hned vedle jídelny.
Jednou večer jsme tam šli,
a chtěli jsme se dívat na Horečku sobotní noci.
HOREČKA SOBOTNÍ NOCI
Najednou přišla uličkou tlumočnice pro Mezinárodní olympijský výbor.
Byla moc hezká.
Chtěl jsem ji poznat blíž.
Tak jsem jí nosil zmrzlinové sodovky a podobně
skoro každý den, co jsme tam byli.
O 15 měsíců později se z ní stala moje žena.
Požádal jsem ji o ruku a vzali jsme se v květnu 1981.
Je to nejlepší, co mě v životě potkalo.
A i když jsem nehrál, měl jsem z těch 20 kluků největší štěstí.
O tom není pochyb.
Čas prvního kola je 31,803.
USA – ČESKOSLOVENSKO 14. ÚNORA 1980
Tohle nepochybně bude emočně vypjatá hra.
Spojené státy mají hodně náročný program.
Nastupují proti loňským stříbrným světovým medailistům,
týmu Československa,
které má velmi silný a zkušený hokejový klub.
Švédové a Češi v prvních dvou zápasech? To je vtip?
To je zkouška ohněm.
Čekalo se, že nás Češi porazí.
Že dostaneme nářez.
Ale my jsme prostě museli hrát svoji hru.
Hned za československou obrannou čárou.
Marian Štastný jde po Brotenovi. Ten přihrává na levou stranu, gól!
Eruzione střílí a je to jedna jedna.
USA 1 – ČSSR 1 PRVNÍ TŘETINA, 15:21
Spojené státy hrají skvělý hokej.
USA 2 – ČSSR 1
Drží je pod neustálým tlakem.
Schneider trefuje!
USA 3 – ČSSR 2
Vypadá to jednoduše.
Češi byli považováni za druhý nejlepší tým světa.
Ale my hráli výborně.
Poznáte, když něco jde dobře.
Cítili jsme to.
Mark Johnson dává gól!
USA 4 – ČSSR 2
Je to tam!
A Spojené státy mají ohromný náskok.
Schneider.
Tohle je neuvěřitelné.
McClanahan před sítí dostává puk.
Střílí a dává gól!
USA 7 – ČSSR 3
Ovládli jsme utkání.
Obrovsky nám to zvedlo sebevědomí.
Teď se o hokejistech začíná mluvit.
USA!
To bylo poprvé,
co si vybavuju to skandování: „USA!“
Předtím se to nedělo.
Právě v tu chvíli se všechno obrátilo,
protože v 70. letech
jsme spoustu amerických vlajek pálili.
A teď jsme od pálení přešli k hrdému mávání.
Stav je sedm tři
a tady v Lake Placid se dál slaví.
Čechoslováci byli frustrovaní, nevěřili tomu.
Mají s tímhle týmem prohrát o čtyři góly?
Pak se jeden z nich najednou začal chovat surově.
Tři minuty před koncem dostal Mark od jednoho Čecha podpásovku.
Hráč leží na zemi.
Mark Johnson, který dneska hrál skvěle.
- Neviděl jsem, co se stalo. - Já to viděl. Řeknu ti to.
Neliba ho krosčekoval přímo do krku.
Bylo to brutální.
Byl to náš nelepší hráč.
Snad není zraněný.
Přímo do krku, trojko.
Vrazím ti tu pitomou hůl přímo do krku.
- Ten pohled je děsivý. - Jo.
Když se podívá takhle, a já to párkrát zažil…
Ten pohled nechcete zažít.
Byl vytočený.
Tak naštvaného jsem ho nezažil.
Zalkni se tou hokejkou, trojko.
Podle mě nám to ukázalo,
že mu na nás záleží, i když je fakt těžké pod ním hrát.
- Byl naštvaný, protože… to byl Magic. - Byl to náš nejlepší hráč.
Kdybych to byl já nebo někdo jiný, mávl by rukou.
O Marka nemůžeme přijít, bez něj nemáme šanci.
Šťastný na vhazování.
Neudržel puk. Je tu Strobel. Šest vteřin do konce.
Pět, čtyři, tři, dva, jedna.
Hra končí právě ve chvíli, kdy Jim Craig chytá puk.
Vyhrávají Američané,
kteří proti Čechoslovákům předvedli neskutečnou hru.
Když se lidí zeptáte, co na ně na hrách udělalo dojem,
nejspíš zmíní americké hokejisty.
Tým vstoupil do turnaje bez fanfár, možná i trochu nejistě.
Stávají se miláčky olympiády.
Nikdo dneska nebude fandit vášnivěji
než lidé, kteří se tísní v tomhle domě.
Čtyřicet rodičů a sourozenců
amerických olympijských hokejistů.
Dosprchoval jsem se a utíkal to tu zkontrolovat.
Pořád bylo volno.
Rychle jsem naběhl se oholit a umýt zuby.
Ale zapomněl jsem si zubní pastu, tak jsem běžel do pokoje
a doufal, že nikdo nepřijde.
Matky mě viděly jít tamtím směrem a zavřely dveře.
Tady tyhle napravo.
Chápete? Co k tomu dodat?
To je neuvěřitelné. Můj táta byl prostě borec.
Říkal: „Jablka nepadají daleko od stromu.“ A můj táta byl strom a já jablko.
Moje rodné město, Charlestown, je na sever od Bostonu.
Žilo tam hodně policajtů, hasičů, elektrikářů jako táta,
instalatérů, montérů a gangsterů.
A všichni chodili v neděli do kostela.
Všichni věděli, kdo jsou. Nikdo nic neřekl.
Když vyrůstáte v podobném městě, víte, jak se vyhnout problémům.
Ale někdy to nejde, takže umíte dát první ránu.
A v hokeji jsem byl taky takový.
Prostě jsem nerad prohrával.
Nejsem psychopat, dokážu prohrát v dámě nebo tak,
ale do hokeje jsem dával všechno.
Myslím, že mi tahle zkušenost dá do života opravdu hodně.
Radši bych přišel o milion, než abych se vzdal místa v turnaji.
Už jenom hrát za svoji zemi je ten nejlepší pocit.
Ty bláho.
To jsem nikdy neviděl.
Vhrkly mi slzy do očí, když jsem to viděl. Bože můj.
Hrát na olympiádě byl můj životní sen.
Toužil jsem po tom.
Tady v Lake Placid to začíná gradovat.
Čeká nás další hektický den. Zatím nejnabitější.
Včera se skandovalo „USA“. Dnes to bylo „Eric“.
Eric Heiden, první sportovec, který na zimních hrách získal pět zlatých.
Mezi závody jsem fandil hokejistům.
Když jsem závodil, oni měli volno.
Když jsem měl volno já, oni měli utkání.
A já byl v publiku a díval se.
Hrdinou her je Eric Heiden
a pak tu máme miláčky her, hokejový tým.
Největší překvapení a radost přinesla
dvacítka hokejistů ze Středozápadu a Nové Anglie.
A je to gól!
Naprosto dokonalá trefa.
Ty jo, právě vyhráli.
O dva dny později zase vítězství.
USA do Lake Placid dorazily s nulovými šancemi na medaili,
ale když neprohrají se Západním Německem, utkají se o víkendu o medaile.
A je to teč do sítě!
Najednou si říkáte:
„Ty kráso, my máme šanci na medaili.“
US dnes mohou vyhrát, ale pak nastoupí proti Sovětům.
- To není fér. - Ne, to není.
V medailovém kole budou USA hrát proti Sovětskému svazu.
Proti stejnému týmu, který je nedávno porazil o sedm gólů.
A zatímco Američané nabírali na síle,
Rusové dělali přesně to, co se od nich očekávalo.
Rozmetali soupeře.
Sověti pohodlně vyhráli, je to 16:0.
Sověti porazili Holandsko 17:4.
SOVĚTI PŘEKONALI POLSKO 8:1
Sověti je prostě převálcovali.
Ale nevypadali zdaleka tak zapáleně jako dřív.
Chovali se, jako by to zažili už stokrát.
Herb pořád zdůrazňoval naše mládí.
„Máme nejlepší kondici.
Hrajme naši hru a nebudou nám stíhat.”
Věřil nám. Byli jsme připravení.
Měli jsme natrénováno.
Neznamená to, že vyhrajete, ale jste připravení.
Táta si schovával všechny zápisky.
- Asi od roku 1978 až do roku 2000. - Jo. Panebože.
Taktické plány, poznámky o hráčích.
- Tady, Danny. Tady je jeden o Sovětech. - Jo.
„Jsou arogantní, nafoukaní. Nerespektují své protivníky.“
Tohle město ovládla taková radost a nadšené očekávání,
jaké jsme tu během olympiády ještě nezažili.
Než turnaj začal, jaká byla šance,
že se Spojené státy a SSSR sejdou jako neporažené týmy?
USA – SSSR 22. ÚNORA 1980
Očekávání bylo ohromné.
Komentoval jsem zápas s Kenem Drydenem. Šli jsme spolu k aréně a já říkám:
„Nejlepší, v co můžeme doufat, že to v půlce utkání bude jen 3:0 pro ně.“
A on na to: „Ty dobře znáš hokejové prostředí
a rozdíl mezi těmihle dvěma týmy. Jak se tohle vůbec mohlo stát?“
Upřímně řečeno, a já se k sobě snažím být upřímný,
nemáme žádnou šanci je porazit. Ani tu nejmenší.
Zatímco se hokejisté chystali na led, k televizím usedly tisíce Američanů.
V každé televizi běžela jediná věc.
Ale nejnapjatější ze všech byli určitě tady Winthropovi.
Rodina kapitána týmu Mikea Eruzioneho.
Věděl jsem, že se rodina dívá, ale netušil jsem, jaká sláva to je.
Začaly si toho všímat sportovní rubriky.
A spousta z nás si z nich vzala příklad
a říkali jsme: „Tady jde o víc než jenom hokej.“
Byli tu hrdinové a padouši,
a v tomhle případě bylo to rozlišení naprosto jasné.
O vlivu, jaký jsme měli na zbytek země,
jsme měli jen mlhavou představu z telegramů.
Ta dlouhá cesta chodbou,
asi 45, 55 metrů k ledu,
byla lemovaná telegramy s přáními štěstí.
Pamatuju si jeden od nějaké dámy z Texasu.
Stálo tam jen: „Porazte ty sovětské parchanty.“
V kabině panovalo takové nervózní nadšení.
Každý po svém jsme se připravovali,
říkali si, jak budeme hrát,
a čekali na Herbův proslov.
Pamatuju si to tak, že vytáhl něco z kapsy…
- To je ta slavná řeč. - Jo.
- „Narodili jste se jako hráči.
Být tady vám bylo souzeno. Tahle chvíle je vaše.“
A pak odešel.
Vystoupili jsme na led a já se rozhlédl.
Ta aréna sice neměla velkou kapacitu,
ale plnější být nemohla.
Říkal jsem si…
Máma Davea Christiana měla drajv. Řekla:
„Musíme te dav rozproudit,“ a začala skandovat „USA“.
USA!
Můj táta, sestra a máma.
USA!
Ty bláho.
Křičeli neuvěřitelně hlasitě.
USA!
Napětí a vzrušení roste.
Olympijské centrum je plné k prasknutí.
Dobrý den, tady Al Michaels s Kenem Drydenem.
Bude to skvělý večer.
Řada lidí tady
nejspíš ani netuší, co znamená modrá čára.
Ale to nevadí, protože nás čeká
vzácná sportovní událost,
která nepotřebuje žádné nafukování a zbytečná slova.
V politickém, nacionálním smyslu
můžete toto utkání sledovat z různých úhlů pohledu,
ale v prvé řadě je to hokej.
Spojené státy a Sovětský svaz
na kusu ledu v Lake Placid v New Yorku.
Kene, co nám řekneš před zápasem?
Tým USA teď může poznat svoje limity, Ale.
Mládí a talent je jedna věc, být dobrý je něco jiného.
V příštích dvou a půl hodinách zažijí nejspíš nejnáročnější,
ale nejvíc vzrušující chvíle v životě.
A určitě se toho o sobě hodně dozví. Jednoduše budou vědět, jak dobří jsou.
Ty jo. Zažili jsme už velké chvíle, ale téhle se nic nevyrovnalo.
Na sportu je ale skvělé to…
že nakonec rozhodne utkání.
A je to tady, zápas začíná.
Američané mají potíže dostat puk z vlastní třetiny.
Před 13 dny Američané prohráli se Sověty 10:3.
Hrálo se vážně rychle.
Úplně jiný zápas.
A střílí!
Craig zachraňuje.
Měli nohy jako sloupy.
Když jste proti nim hráli, ani se nepohli. S Krutovem jsme na sebe měli pifku.
Říkali mu Ruský tank.
Během zápasu jsme se několikrát srazili.
Bylo to jako narazit do zdi.
Puk získává Pavelich.
Střela z ostrého úhlu. Treťjak vyráží!
Buzzy měl puk. Dostal ránu hokejkou a pustil ho.
Tvrdá rána a puk se odrazil do branky.
USA 0 – SSSR 1
Prostě ho tečoval a bylo to.
Tak jo, už prohráváme.
Američanům se nedaří vytrvat v útoku.
Vypadá to, že Rusové drží jejich hru pod kontrolou.
Když věříte, že prohrajete, stane se to. Byli jsme nervózní, ale nebáli jsme se.
To mi věřte.
Pavelich vyváží puk.
Mark stáhl všechny doprava.
Poslal mi přihrávku přes obránce a já ho chytil v pohybu.
Střílí a je to gól!
Buzzy Schneider!
Buzzy se vyřítil dopředu a napálil to za Treťjaka.
Od brankáře jako Treťjak nečekáte, že takovouhle ránu pustí.
USA 1 – SSSR 1 PRVNÍ TŘETINA, 5:57
Věděli jsme, jak s nimi musíme hrát.
Ale člověk měl takový ten sevřený žaludek,
jako když víte, že se něco stane.
Golikov, 23, přenechává Makarovovi.
Snaží se vrátit Golikovovi, ale dostává puk zpátky a skóruje.
Puk se odrazil od amerického obránce a Sověti vedou 2:1.
Řekl bych, že ta výhra 10:3 v Madison Square Garden,
jim až moc zvedla hřebínek.
Nepovažovali nás za hokejový tým, ale za bandu studentů.
Sověti k nám neměli žádný respekt. Nulový.
První třetina končila
a Sověti drželi puk v obranném pásmu USA.
Nepokoušeli se o útok.
Čas běžel.
Do konce třetiny zbývá 12 vteřin.
Podíval jsem se na hodiny a viděl osm vteřin.
Podívám se doleva, puk má Davey Christian.
Mířím k lavičce, že je konec třetiny.
A najednou se kolem mě řítí Mark a já si říkám:
„Kam sakra jde?“
Dlouhá střela. Treťjak nemá problém.
Ale Johnson doráží a dává gól!
Do konce třetiny zbývá vteřina!
A hodiny už neukazují nic…
Dva ruští obránci se na moment zastavili a já se přes ně mohl dostat.
Bál jsem se jenom, že nezbýval čas,
takže jsem se otočil a podíval na hodiny…
Stihl jsem to? Započítají ten gól?
Tohle se bude počítat! USA srovnávají na 2:2!
USA 2 – SSSR 2
Proto mu říkáme Magic. Byl to náš Magic Johnson.
Náš zdaleka nejlepší hráč.
Byli jsme nadšení.
Nejdůležitější zápas. Nehráli jsme skvěle, ale je to 2:2.
Markův gól nám ohromně nakopl sebevědomí.
A diváci začínají skandovat. „USA.“
USA!
Byl to skutečný zápas.
USA!
V šatně jsme byli všichni ohromně nabuzení.
„Stíháme s nimi bruslit, můžeme je porazit.“
Na začátku druhé třetiny Sověti střídají
a novým brankářem je Vladimir Myškin
poté, co Treťjak v první části pustil dva góly.
Ta výměna nás šokovala.
Opravdu.
Vidíme Treťjaka na lavičce. To je pro něj neobvyklé místo.
Říkali jsme si, že Treťjak je nejspíš nemocný nebo zraněný.
Nejlepšího brankáře na světě přece nestáhnete jen tak.
Číslo 17, veterán Charlamov.
Přihrává dopředu Petrovovi.
Hrajeme s těmihle obry a je to vyrovnané.
Ale pořád jsme čekali, až dopadne kladivo.
Malcev v úniku.
Malcev překonává Craiga a dostává Sověty do vedení.
USA 2 – SSSR 3
Ve druhé třetině si řekli:
„Teď tenhle zápas dostaneme pod kontrolu.“
V té třetině jsme jenom bojovali o přežití.
Craig zachraňuje!
Podržel nás Jimmy Craig, hrál jako bůh.
Craig opět zasahuje!
Craig drží USA ve hře.
Došlo mi, že hrát jednu třetinu s Rusy
je jako celý zápas proti jinému týmu.
Prohru jsem si nepřipouštěl.
Představoval jsem si, co se může stát, jak bude ta hra vypadat,
takže když ten zápas přišel, já už ho prožil.
Kdyby 30krát vystřelili na branku, znamenalo to 30 šancí skórovat.
Rusové byli takhle dobří.
Ale řekněte mi, že něco nezvládnu, a já vám dokážu opak.
USA!
Právě skončila druhá třetina.
Pokud pustí ještě jeden gól, je pravděpodobně po všem.
Když proti Sovětům prohráváte o dva, už nemáte šanci.
Po druhé třetině je to na olympijském ledě pořád 3:2 pro Sovětský svaz.
USA!
Mezi druhou a třetí třetinou jsem seděl v šatně a říkal si:
„Potřebujeme dát další.“
Na začátku třetí třetiny vede Sovětský svaz 3:2.
Americký tým musí nabrat tempo.
Musí dostat Sověty pod tlak.
Makarov najíždí, proráží obranu, ale střela nevyšla!
Američané měli štěstí.
Silky předvedl skvělou akci, ale srazili ho
a puk se mi odrazil přímo na hokejku.
Dorážka do sítě. Johnson zakončuje a je to gól!
Ten jásot málem odnesl střechu.
USA 3 – SSSR 3
Stav je nerozhodný. Kdo by tohle čekal?
Tomu se říká hokej.
Zbývá 11 minut a skóre je vyrovnané.
Cítil jsem tu energii na stadionu.
USA!
Teď se může stát cokoliv.
Ale pořád to ještě úplně nečekáme.
Harrington vyhazuje puk ze středu hřiště.
Volný puk přebírají Sověti.
Schneider zachycuje a vyráží vpřed.
Vypálil jsem a šel jsem z ledu. Naskočil Mike.
Naskočil jsem.
John Harrington v rohu bojoval se Sověty o puk.
Pav ho poslal mně.
Vystřelil jsem a měl jsem pocit, že jsem to přetáhl.
A pak jsem viděl reakci lidí.
Eruzione dává gól! Mike Eruzione!
USA 4 – SSSR 3
Teď se tu strhla mela!
Takhle jsem nikdy neslavil. Nevím, jak mě to napadlo.
USA!
Jsou chvíle, kdy je zvuk cítit.
USA!
Gól Spojených států vstřelilo číslo 21. Eruzione.
Jakmile jsme se vrátili na lavičku, podívali jsme se na tabuli
a řekli si: „Do háje, ještě zbývá deset minut.“
Dokážou tohle vedení udržet?
Ti za 10 minut dokázali dát i 10 gólů.
Kdykoli vidím na hodinách deset minut, vzpomenu si na to.
Těch deset minut to ukazovalo věčnost.
Ty hodiny se nepohnuly.
Koukali jsme na jejich lavičku a věděli jsme, jak jsou dobří,
tak jsme přemýšleli:
„Tak co, obrátí to zase,
jako už jsme viděli tolikrát?“
Jakmile se objeví naděje, Sověti ji okamžitě zmaří.
Teď jsme je fakt naštvali.
Sověti Američany neustále svírali.
Krutov…
Vypadá to, že trefil tyč.
Jim Craig musel v těch posledních deseti minutách
předvést řádku parádních zákroků.
Skvělý zákrok!
Craig opět vyráží!
Herbie byl na lavičce úplně v klidu.
Byl sám sebou. Celou dobu byl prostě Herb.
Pořád nám říkal: „Hrajte svoji hru.“
Hrajte svoji hru.
Říkal jenom: „Hrajte svoji hru.“ Nic jiného neřekl.
„Hrajte svoji hru.“
Pak vám dojde: Dobře, tímhle jsme strávili šest měsíců.
Proto jsme dělali ty Herbies.
Zbývá osm minut.
Američané už sovětský tým neporazili dvě desetiletí.
Sovětskou lavičku ovládl chaos.
Zbývá šest minut 47 vteřin.
Panikaří. Nahazují puk do pásma. Dělají věci, které normálně nedělali.
Lebeděv střílí! Úplně mimo.
Ztratili svůj herní rytmus.
Nikdy v takové situaci nebyli, nevěděli, co dělat.
Poslední dvě minuty.
Nestáhli brankáře.
USA!
McClanahan. Jeho střela jde mimo.
Nikdo ten puk nechtěl,
nechtěli jsme být tím, kdo to podělá.
- USA! - Minuta a 12 vteřin.
Udrž ho v pohybu a zbav se ho.
Teď Johnson. 19 vteřin.
Johnson nahrává Ramseymu. Toho kontroluje Biljaletdinov.
McClanahan, puk je pořád volný.
Jedenáct vteřin. Máme deset vteřin. A už běží konečný odpočet.
Morrow na Silka. Do konce zápasu zbývá pět vteřin.
- Je konec. - Věříte na zázraky?
- Jo! - Neuvěřitelné!
ZÁVĚREČNÝ STAV USA 4 – SSSR 3
Mysleli, že je to nemožné! Tohle je zázrak! Nemůžu tomu uvěřit!
Hodil jsem hůl o mantinel a skočil na hromadu.
Skákali jsme po sobě nadšením.
USA!
Skáčou nahoru a dolů
a Rusové jenom sledují jejich radost.
Nemůžu říct, že nás pozorovali rádi,
ale myslím, že už zapomněli, jaká radost je vyhrávat.
USA!
Vážně se to stalo? Vyhráli jsme?
Jo, vyhráli jsme.
Skoro jste se museli štípnout. Porazili jsme Rusy.
Nemůžu tomu uvěřit.
Neuvěřitelné.
Podívejte na Jima Craiga.
Neuvěřitelné.
Hokejový tým Spojených států, před týdnem a půl ještě úplně anonymní,
to dokázal.
Porazil Sovětský svaz.
To je ta nejnepravděpodobnější věc,
co jste si mohli představit.
Konečný výsledek 4:3 pro Spojené státy.
USA!
Po zápase s Rusy jsme šli s rodiči do hotelu.
Chtěli jsme zažít to nadšení ve vesnici.
Jak se cítím? Jsem totálně v euforii.
USA!
Nebyl to hokej, ale zázrak.
Po celé zemi se zvedla vlna národní hrdosti.
- Co si o tom všem myslíte? - Super!
Bůh žehnej Americe…
Byl jsem hrdý, že jsem Američan.
USA!
USA jsou jedničky!
Pro podobně nečekaný zvrat byste se museli vrátit
nejspíš až k Davidovi a Goliášovi.
Hokejovými fanoušky se stali i ti, co nerozeznali puk od kusu uhlí.
Kdybyste mohli vidět… Nemůžu o tom ani mluvit.
Na ruské ambasádě v New Yorku se moc neslavilo,
ale naproti přes ulici místní hasiči vyvěsili tichou připomínku.
Vyvěsili jsme to, protože někdy je těžké zjistit, jak dopadly zápasy mimo město.
Je to veřejná služba.
Jak se asi teď cítí vaši?
Nejspíš se úplně nadýmají pýchou.
SESTRA MIKEA ERUZIONEHO
Zažil jste někdy takovýhle pocit?
Nikdy. Bylo to pro nás velké vítězství.
Je to velká věc pro mě i moji rodinu a město a moje rodiče.
Byl to skvělý zápas.
Gratuluju, Mikeu. Jime…
Tohle je nádhera.
Ta radost a potěšení, které měli, když mě sledovali…
Hodně to znamenalo.
Protože vím, co to znamenalo pro ně.
Tolik emocí jsem na sportovní akci asi nezažil.
Cítili jste je i na ledě?
Cítili jsme je na tribunách během zápasu, hlavně v posledních deseti minutách.
Když tam vidím tátu,
jak je šťastný, když předtím byl tak zničený…
to je moje zlato.
V sobotu ráno jsme přišli do šatny
a najednou to na nás dopadlo.
Taková pozornost.
Bylo to asi poprvé, co jsem kdy dával autogram.
Fotky, podpisy a smích
a pak přišel Herb a úplně vyjel,
řval na nás: „Co to děláte?“
Na tréninkovém stole byly hole a chlapi je podepisovali.
A on přišel a všechny je shodil: „Ještě jste nic nevyhráli.“
A pak nám nadělil jeden z nejtěžších tréninků za celý rok.
Málem nám upadly nohy.
Říkali jsme si: „Proč je tak naštvaný? Porazili jsme Sověty.“
Když se ohlédnu,
asi nás chtěl upozornit, že nás čeká další zápas.
Chceme mít tu správnou perspektivu, abychom se nepřeceňovali
a byli si vědomi, proti čemu stojíme.
Finové mají skvělý hokejový tým.
Cíl je vyhrát zlatou medaili, ne jenom porazit Rusy.
USA – FINSKO 24. ÚNORA 1980
Páteční večer nikdy nezapomeneme,
ale dokážou to USA zopakovat dnes proti Finsku?
Herbie míval před každým zápasem proslov.
Přišel do šatny, rázoval si to sem a tam, obrátil se na nás všechny a řekl:
‚Když prohrajete, odnesete si to kurva do hrobu.“
U dveří se otočil a zopakoval:
„Do zasranýho hrobu.“ Herbie nemluvil sprostě.
Nikdy nenadával. To bylo poprvé, co jsem to od něj slyšel.
Pochopili jsme ho.
Přichází americký tým.
Z outsiderů jsme se stali favority.
To je úplně jiný tlak.
Dobře, Jimmy!
USA!
A zase slyšíme skandování, které nás provází celým týdnem.
USA!
Spojené státy v modrém, Finsko v bílém.
Američané dnes hrají o zlato.
Craig chytá. A drží si puk.
První třetinu proti Finům jsme hráli dobře.
Vstávej!
Ale Finsko bylo skvělé. Měli parádní tým.
Každý zápas na hrách jsme na začátku prohrávali.
Po téhle prudké ráně je to 1:0 pro Finsko.
Duel můžete brzo prohrát,
ale naopak to není nikdy jisté.
Takový jsme měli pocit.
Trochu nervozity a trochu napětí.
USA!
Vyhoď ho, Brotene. Do toho, Michaeli!
Říkali jsme si: „Musíme se vrátit do hry.“
Musíme pokračovat.
USA!
Gól!
Steve Christoff skóruje bekhendem!
Teď je to vyrovnané, ale remíza vám nepomůže.
Johnson přes finskou modrou čáru.
Mark jde k zemi.
Spousta lidí si neuvědomuje,
jak bylo utkání s Rusy emočně vyčerpávající.
Kolik energie vám mohlo zbýt?
Dříve nebo později budete mít prázdno, a co pak?
Přihrávka do středu. Silk střílí. Vyrážka.
Puk je volný.
Vhazování, skóre je stále vyrovnané.
Schneider ztrácí hůl
a dostává za to dvě trestné minuty.
Americký tým musí zachovat klid.
Kiimalainen jde na věc.
Je to teč do sítě.
Dva jedna pro Finsko.
Na konci druhé třetiny vedli Finové 2:1.
Mysleli jsme na nejhorší.
USA 1 – FINSKO 2
Když prohrají,
do konce života se jich budou lidé ptát:
„Co se stalo?
Porazili jste Sověty prohráli s Finskem?“
Když jsme šli do šatny,
nedokázal jsem si sednout.
Bouchal jsem kluky do kolen:
„Proti těm zatraceným Finům nemůžeme prohrát.“
Křičí vám do tváře.
„Fini mi to zlato nevezmou
a tobě taky ne.“
Vzpomínám si, že Phil Verchota taky vstal:
„Jack má pravdu, nemůžeme to projet.
V žádném případě!“ A začal pochodovat. Pak vstal celý tým.
Stáli jsme na chodbě před šatnou
a Herbie říká: „Mě už neposlouchají, promluv si s nimi ty.“
Vešel jsem a řekl dvě slova: „Hej, kluci…“
A OC na něj: „Patty, vypadni odsud. Tenhle zápas prostě nemůžeme prohrát.“
Já na to: „Fajn,“ a vycouval jsem ven. Herbie se ptal, jak to šlo.
„Dobrý.“
Dvacet minut do konce, začíná třetí třetina.
Spojené státy s Finskem prohrávají 2:1.
Tohle je posledních 20 minut pro náš tým.
Tak ať stojí za to.
Na tuhle třetinu můžeme být z celých her nejhrdější.
Ta třetí třetina byla nejlepší.
V sázce bylo všechno. Hráli jsme nejlepší hokej.
Phil vyrovnal skóre.
Phil Verchota právě srovnal skóre zápasu.
Najednou jste vyhecovaní a plní energie.
A místo únavy, se kterou jste do třetiny vstupovali,
dostanete dávku adrenalinu.
A pak dal gól Robbie.
Gól!
McClanahan! USA ve vedení!
Nalevo jsem měl Erica Strobela. Chtěl jsem mu přihrát.
Brankář jako by očekával, že to udělám.
Pak vykopl beton dopředu. Tak jsem to zasadil do sítě.
USA – Finsko 3:2.
Verchota jde ze hry. Je tam Johnson.
Christoff posílá puk dopředu. Američané ho mají pod kontrolou.
Přijíždí Johnson. Střela.
Střílí a dává gól!
USA!
USA vedou 4:2.
Když jsem dal čtvrtý gól, napadlo mě, že se to fakt povede.
„Dokážeme to, to dáme.“
USA!
Pět vteřin nás dělí od zlata. Čtyři ke zlaté medaili.
- Tři, dva, jedna! - Tenhle nemožný sen se splní!
ZÁVĚREČNÝ STAV USA 4 – FINSKO 2
USA!
Jim Craig hledá na tribuně svého otce.
Takhle jsem tátovi chtěl ukázat respekt k mamince.
I když už mezi námi nebyla, byla tam…
a že jsme to zvládli.
Všechny ty oběti, které přinesla.
Tu sílu, kterou ztrácela, jsem dostával já.
Řekl mi…
Řekl mi:
„Tvoje matka by na tebe byla hrdá.“
Herb po vítězství neskočil na led.
Šel do šatny.
Nikdo neví, na co myslel, když tam šel.
Ale když vím, co se stalo v roce 1960,
myslím, že byl hrdý na to, co jsme jako tým dokázali.
To byla jeho zlatá medaile, kterou v roce 1960 nedostal.
Byla to pro něj 20letá cesta.
Výborně, Ramsey.
Spojené státy vyhrávají zlato.
Tři, dva, jedna!
Sport v televizi komentuji už od roku 1948.
Nic úžasnějšího jsem nikdy neviděl.
Žádná skupina mladíků nezažila takový úspěch.
Nejlepší vzpomínky mám na to, co se stalo potom.
Byl jsem v šatně.
Byl tam Walter Mondale, na telefonu měl Jimmyho Cartera.
Dobrý den, pane prezidente.
Řekni celému týmu, že jsou skvělí.
Uvidíme se zítra v Bílém domě. Jsme na vás hrdí.
- Díky, budeme tam. - Hodně štěstí.
- Vám taky. - Oslavte to.
To nehrozí.
Slavili jsme ve velkém.
Užili jsme si to.
Zdravím, OC.
Zajímalo by mě, jaké je být jediným zlatým medailistou z Charlestownu.
Víte, ten je ve stínu Bunker Hill.
Američané vyhráli u Bunker Hill a v Lake Placid taky.
Američané u Bunker Hill nevyhráli.
To nechci slyšet.
Panebože, asi jsem to s tím pivem přehnal.
Existuje nějaká přiléhavá Brooksova hláška?
Jsme v háji, ať to zvládneme nebo ne.
Napálíte mě jednou, moje chyba, ale podruhé už vaše.
Tohle bylo asi tři piva po zápase
a já si prostě…
pustil pusu na špacír, jako obvykle.
Jak jsem řekl,
dvě třetiny jsme vypadali jako opičáci,
co se hodí za kopačákem.
Nic lepšího už mě nenapadá, takže bych to zakončil.
To bylo dobrý.
- Pěkně, Harringtone. Namol. - Tohle…
Směšné.
Dali jsme se dohromady před půl rokem
ze všech koutů Spojených států,
z různých prostředí, etnických přesvědčení a podobně a stal se z nás sehraný tým.
Nejsmutnější teď je, že musíme jít svou cestou
a kdo ví, jestli někdy Johna Harringtona nebo Davida Christiana uvidím.
A to pro mě bude velké zklamání.
A taky úleva.
Pardon.
Nikdo z nás asi netušil,
že se z nás stanou takoví doživotní přátelé.
Všichni jsme se vydali rýznými směry.
A…
Ale všichni se k tomu vracíme.
A to je skvělé.
Připadá mi, jako by nás dneska večer čekal zápas.
Vůbec se mi nezdá, že uplynulo 45 let.
Pořád si pamatuju,
jak jsem ostatní kluky tady nechtěl
jakýmkoli způsobem zklamat.
Časem se z vás stane tým.
- A… - Jo.
To nekonečné bruslení v Norsku, strach o místo v týmu,
a to, jak jsme se jeden druhého zastávali.
Herbieho trenérský styl urychlil naše sbližování.
- Jo. - My proti němu.
- Ano. - Jo. Rozhodně.
Jak je to dlouho, co Herb zemřel?
- Něco přes 20 let? - Jo.
- Dvacet dva let. - Dvacet dva let.
Přáli bychom si jenom,
aby se někdy uvolnil a bavil se s náma jako my teď tady.
Na tohle jsem narazil před pár měsíci.
Nevěděl jsem, že ho mám.
Je ještě v původní obálce,
od Herba.
A předpokládám, že to poslal všem.
Je to z června 1980, takže pár měsíců poté.
„Odděleně
od Craiga a ode mě dostaneš zalaminovanou fotku týmu.
Chceme tak vyjádřit náš obrovský respekt k tobě
jako sportovci i jako člověku.
Pro mě osobně tento rok nebyl jen ten trenérsky nejradostnější,
ale taky nejnáročnější.
Byl náročný, protože jsem musel dělat hodně náročných rozhodnutí
ohledně složení našeho finálového týmu.
„Kvůli tomu a protože jsem chtěl být co nejobjektivnější,
vyhýbal jsem se osobním kontaktům s vámi.
Letošní rok byl pro nás všechny výzvou.
Výzvou k tomu naučit se pracovat jako tým, hrát pozitivním a kreativním způsobem,
co nejlépe naplnit naše sny.
Vy jste se té výzvě postavili a obstáli jste.
Pokud bych se s nějakým týmem chtěl osobně ztotožnit,
byl by to tenhle.
Snad ten den přijde.“
Ty bláho.
Podle mě nejvíc litoval toho, že se potom, co jsme to dotáhli do konce,
víc nespřátelil s některými hráči.
A myslím, že ho to mrzelo až do smrti.
A nedokázal si odpustit.
Moc si vážím toho, co mi dal
a co pro mě udělal,
ale rád bych ho poznal víc jako člověka.
Myslím, že pro něj bylo těžké odolat a nebýt jedním z nich,
vtipkovat s nimi a smát se.
Musel si držet odstup.
SLAVNOSTNÍ PŘEDÁVÁNÍ MEDAILÍ
USA!
Sportovní momenty, které nám utkví v paměti,
jsou ty, které sport přesahují.
A Lake Placid takové bylo.
Lidsky to byla důležitější chvíle než sportovně.
USA!
Za ty dva týdny
si lidé začali brát náš příběh k srdci.
Možná jsme z různých částí země
a máme jiné myšlení a kulturu,
ale všichni společně jsme Američané,
a když budeme držet spolu a pomáhat si, můžeme dosáhnout velkých věcí.
V tu chvíli se ve mně něco pohnulo a…
Tehdy mě málem přemohlo dojetí.
Nedokázal jsem nic říct, sevřelo se mi hrdlo.
Byl to příval emocí.
Bylo výjimečné se o to dělit se všemi lidmi na tribuně.
Viděl jsem strýčka Tonyho… Když se podíváte, máchám pěstí.
To bylo strejdovi, který přijel na zápas. Ten, co mi půjčil peníze.
Přijel s mým bratrem a bratrancem a vplížili se do budovy.
Je to…
Je to ta nejčistší radost, jakou člověk může zažít.
Dokázali jsme něco nepředstavitelného.
Myslíte na všechny, kdo vám pomohli.
Na mámu, sestru, bráchu.
Na tátu.
Bože…
Měl jsem zvyk mu po každé národní hymně…
poděkovat.
Během celé kariéry…
i v NHL.
Bez něj a celé rodiny bych to nedokázal.
Ó, pověz, zda ten hvězdami posetý prapor
vlaje stále
nad zemí svobodných
a domovem statečných.
Důležité na tom bylo, že jsme něco dokázali jako tým,
ne jako jednotlivci.
To jsem se snažil vybudovat. Tým.
USA!
Měli jsme se rádi.
Byli jsme rodina. Pořád jsme.
Prostě se sešla parta kluků a způsobila naprostý sportovní zázrak.
A byl to výjimečný okamžik, jaký jsem ve sportu nezažil.
Lidi se ptají: „Co by mohlo být lepší?“
A já říkám „Nic.“
USA!
Tomu pocitu, kdy s dalšími 19 kluky dokážete něco jako my,
se nevyrovná nic.
A dodnes mi z toho běhá mráz po zádech.
Tým USA!
Jo!
Díky, chlapi!
Byli jsme obyčejní.
Ti kluci odvedle, co na ulici běhají s hokejkou.
Lidi se s námi uměli ztotožnit.
Byli jsme na vás hrdí.
- Děkujeme! - Díky.
Když za vámi někdo přijde a zjistí, že jste hráli v tom týmu,
a začne brečet…
Ty reakce a dopisy, které mi chodí o 45 let později,
jsou pro mě na tomhle všem to nejhezčí.
Nikdy jsem na stadionu nezažila takovou energii.
- Mám z toho husí kůži. - Jo.
Jako země jsme byli úplně na dně
a parta kluků přinesla národu radost, když jsme ji potřebovali.
Potřebovali jsme něco, co nás povzbudí. A to jsme byli my.
Něco takového by se hodilo i dnes.
NA PAMÁTKU
Překlad titulků: Veronika Kubíčková