Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Acum înțeleg,
când privesc în urmă,
de ce a fost mai mult decât un meci de hochei.
Într-un alt an,
cu un alt adversar, într-un alt timp…
n-ar mai fi aceeași poveste.
Peste tot în țară, oamenii erau atenți la acest eveniment.
Încă aduce zâmbete pe fețele oamenilor.
Câtă bucurie nestăpânită!
Ne-a făcut iar cum eram
și cum speram să fim din nou.
La nivel național, ne trebuia ceva care să ne bucure.
Noi am fost aceia.
Suntem martorii celui mai rar tip de eveniment sportiv.
Unul care vorbește de la sine, fără adjective de prisos.
Statele Unite și Uniunea Sovietică pe gheața din Lake Placid, New York.
SUA încep cu șansa a doua.
Nu eram vedete. Eram niște băieți obișnuiți.
Oameni simpli, muncitori.
Trebuie să-i bată pe ruși, cea mai bună echipă dintotdeauna.
Se anunța o victorie fără emoții. Atât de dominantă era echipa sovietică.
Confruntarea supremă: Rusia contra Statelor Unite.
Lake Placid pare scena unei reeditări a Războiului Rece.
Nu era doar hochei, ci un conflict între două moduri de viață.
Hocheiul nu era foarte popular în America.
Dar a devenit de la acest moment irepetabil și deosebit.
Am avut îndrăzneala să credem că reușim.
Știi ceva?
Reacția a fost: „Așa trebuie!”
Nu a fost doar sport, ci istorie americană.
A tras din prima, iar pucul a ricoșat în poartă.
Craig apără încă o lovitură a lui Petrov.
SUA!
Pavelich preia pucul. Trimite mai departe către Schneider.
Trage și înscrie!
E un eveniment unic în viață, care nu se poate repeta.
Iată-i! Silk pasează în centru.
Gol! Este egalitate.
SUA ar putea realiza cea mai mare surpriză din istoria recentă a Jocurilor Olimpice!
Lumea zice: „Ce poate fi mai bun?”
Iar eu zic: „Nimic.”
Crezi în miracole?
MIRACOL: ECHIPA DIN ANII '80
- Am ajuns, Buzz. - Mă bucur că m-am întors.
DUPĂ 45 DE ANI
Uite sectorul șase! Acolo stătea familia noastră.
- Da. La jumătatea tribunei. - Da, acolo.
Bravo, Buzz!
A fost bine.
Mi se pare mai mic de aici.
Îmi amintesc gălăgia enormă.
SUA!
HAI, SUA!
Se simțea când stăteai aici,
iar eu am stat mult aici, dar…
Când vin aici acum,
mă gândesc mai mult la ei și la sentimentul de camaraderie.
Nu știam că se va ajunge la așa ceva.
Știam că oamenii din Lake Placid erau încântați
și că cei de acasă erau încântați,
dar nici nu bănuiam
că acest eveniment avea să devină ceea ce a devenit.
Pe atunci nu aveai multe motive de bucurie.
Te trezeai, te uitai la știri și nimic nu te făcea să zâmbești.
Apoi am fost catalizatorul care i-a readus pe toți la viață.
Dintre toate sporturile, tocmai hocheiul să adune țara la un loc…
A fost o surpriză.
Scorul e 1-1. Mai sunt zece minute din prima repriză.
Înainte de 1980, SUA nu erau considerate o putere mondială în hochei.
A ricoșat în poartă!
Probabil îi veți bate.
Echipa americană se chinuie puțin.
Statele Unite vor pierde acest meci.
Au avut de trei ori mai multe șuturi decât SUA.
SUA au început meciul de azi cu șansa a doua.
În Statele Unite, hocheiul era un sport de nișă.
Nu se juca în Mississippi, nici în Texas.
Fusesem angajat de Globe la sfârșitul lui '73.
Mă ocupam de hochei, iar echipa SUA nu strălucea deloc.
Era poate pe locul șapte sau opt în lume.
Dar toți credeau că n-are nicio șansă
pentru că sovieticii erau cei mai buni.
Nu dădeau semne c-ar încetini ritmul.
Ba chiar deveneau tot mai buni.
Nu doar că câștigau mereu, dar erau de neînvins.
În 1980 urma să avem un meci acasă.
Ne gândeam că am putea pierde cu 15-1 pentru ruși în direct.
Comitetul Olimpic al SUA nu voia o umilință.
Deci au căutat o altă abordare.
Am jucat pentru Statele Unite în campionatul din 1979,
iar apoi am devenit antrenor secund.
Dar aveam noroc când mai câștigam câte un meci.
Câștigam foarte rar.
Aveam nevoie de o schimbare.
Herb era persoana perfectă, pentru că avea idei.
Mulți sunteți gata să vă înscrieți în clubul hocheiștilor din Minnesota.
Nu există mândrie mai mare, domnilor.
Pregătiți-vă de plecare. Haideți!
Când Herb era antrenor la Minnesota, aceștia erau pe val.
Epoca lui Herb Brooks a fost una de dominație,
câștigând campionatele naționale din 1974, 1976 și 1979.
A fost cel mai bun antrenor.
A introdus un sistem de joc pe care niciunul dintre noi nu-l știa.
Va fi mai mult un joc de patinaj, un joc de pase.
Nu abandonăm caracterul fizic…
Tatăl meu era un antrenor înnăscut
și extrem de competitiv.
Nimeni nu era mai competitiv decât el.
Era foarte organizat.
Nu se mai auzise să iei o echipă,
să joci 60, 70 de meciuri, iar apoi s-o duci la Jocurile Olimpice.
A fost ceva nou.
SELECȚIILE PENTRU ECHIPA OLIMPICĂ IULIE 1979
Pentru mulți, Festivalul Sporturilor din Colorado Springs
e începutul unui vis.
E o ocazie să-și reprezinte țara la Olimpiadă.
SUA au câștigat ultima medalie de aur la hochei în 1960, în Squaw Valley.
Provocarea pentru echipa lui Herb Brooks la Lake Placid, în 1980, e una enormă.
Vrem să vă arătăm niște imagini.
Doamne, cine e?
Dacă ai venit aici înseamnă că lupți pentru un post.
Speri să fii unul dintre cei 25 care vor face parte din echipă.
- Ăla e Janny? - E Janny!
De unde am știut toți că ești tu?
Pentru că am marcat.
Conform regulamentului olimpic de atunci,
nu puteai fi plătit ca să faci sport.
Dacă jucai în NHL, nu puteai juca la Olimpiadă.
Problema cu echipa americană era că toți erau amatori.
Aveau șansa a doua, erau tineri, nu jucau pentru bani.
Eram hotărât să fac totul ca să fiu bine pregătit pentru selecții.
M-am antrenat mai mult decât oricând.
UNIVERSITATEA DIN MINNESOTA
Era un amestec de emoție și nerăbdare.
E momentul tău.
UNIVERSITATEA DE STAT DIN BOWLING GREEN
Voiam doar să joc în echipa olimpică.
UNIVERSITATEA DIN NORTH DAKOTA
Era un teritoriu necunoscut pentru noi toți.
Nimeni nu mai trecuse prin așa ceva.
UNIVERSITATEA DIN WISCONSIN
Au nominalizat 26 de băieți.
Dar erau 20 de locuri în echipa olimpică.
Nu știai dacă ajungi printre cei 20.
Atunci când cei mai buni jucători din țară luptă pentru 20 de locuri, ai emoții.
Herb avea șase luni la dispoziție.
Trebuia să facă o echipă din acești băieți.
Marea provocare era ceea ce el numea „regionalism”.
Vrem cea mai bună echipă posibilă.
Istoric vorbind, Universitatea și statul Minnesota au dat
mulți sportivi olimpici și internaționali.
MINNESOTA ȚARA DE AUR
O componentă de bază erau cei din Minnesota,
ceea ce avea sens
pentru că tocmai câștigaseră un campionat național jucând pentru Herb.
Erați cei mai buni din hocheiul universitar?
Ne place să credem că eram.
Aveam o echipă foarte bună.
Doar să fii invitat la selecțiile pentru Olimpiadă
era deja o realizare uriașă.
De la Universitatea din Boston erau patru băieți.
Eu…
UNIVERSITATEA DIN BOSTON
Jack O'Callahan,
Mike Eruzione
și Jim Craig.
Între cei din est și cei din Midwest exista o rivalitate constructivă.
Noi, cei din Boston,
simțeam o aversiune față de cei din Minnesota, antrenați de Herb.
Cei din Minnesota se considerau duri și îi făceau pe cei din Boston „molâi”.
Ne credeau începători.
Cum adică? Acum începeau școala?
Ce proști sunt!
Nu-mi plăceau tipii ăia.
Herb mi-a spus
că băieții din echipă nu se simpatizează.
Mulți au fost rivali înainte să vină în echipa asta.
Trebuie ca relațiile să se lege bine.
Nu trebuie să ne luptăm între noi.
PATRU LUNI PÂNĂ LA OLIMPIADĂ
În turneul de dinaintea Olimpiadei am jucat 60 de meciuri.
A fost greu.
Am fost în Europa câteva săptămâni.
Am jucat în Olanda, Norvegia și Finlanda.
SUA - NORVEGIA
Am jucat cu Norvegia un meci demonstrativ.
A fost important ca să ne evaluăm pentru meciurile de la Olimpiadă.
Băieții voiau să ajungă acasă, dar sunt băieți.
În tribune erau fete frumoase.
Iar ei comentau de pe bancă: „Uită-te la aia!” Chestii de-astea.
Îl vedeam pe Herbie pe bancă. Mai că nu scotea aburi de furie.
Am ajuns la egalitate, trei-trei.
Meciul s-a terminat, am dat mâna cu norvegienii și părăseam terenul.
Și deodată…
„Rămâneți aici!”
N-au fost serioși și n-au jucat cu intensitatea necesară.
Și-au luat o seară liberă.
Am făcut exercițiile lui Herb.
Ne plăceau atât de mult, încât le-am botezat după antrenor.
Erau exerciții sinucigașe.
Sprintai la linia albastră și înapoi.
Apoi la linia roșie și înapoi.
Apoi la linia albastră îndepărtată și înapoi.
Apoi goneai să atingi mantinela și înapoi.
Îngrijitorul terenului îmi zice: „Trebuie să plecați.”
Apoi se duce și stinge luminile.
Cu luminile stinse, toți patinau de mama focului.
Naggy, doctorul, vine și zice: „Herbie, o să-i omori.”
În timpul exercițiilor, cineva lovea crosa de mantinelă.
Iar Herb a zis:
„Dacă mai aud o crosă lovită de mantinelă, veți patina până la moarte.”
Îmi amintesc că le-am făcut o oră și 15 minute.
Apoi ne-am întors în vestiar când am terminat și a spus:
„Dacă mâine jucați tot așa, o luați de la capăt.”
A doua zi am câștigat cu 8-0.
Am spus din prima zi că nu sunt prietenul vostru.
Vă admir talentele
și tocmai de aceea vă voi forța limitele.
Am văzut ce credeau jucătorii despre el.
Nu-l plăceau.
Nu știu dacă „ură” e cuvântul potrivit, dar era greu să joci pentru el.
Mă temeam de Herb.
Ce e ăla, un cârlig la mijlocaș?
Lăsați cârligele și intrați în joc!
Jucătorii spun că a fost greu cu el un an
sau chiar patru ani la Universitatea din Minnesota.
Răspunsul meu e: „Încercați să locuiți cu el 20 de ani.”
Mai intens! Fir-ar să fie!
Herb avea un nivel de intensitate
pe care nu l-am mai văzut de atunci.
Stan, ăsta nu e meci de baschet! Haide!
Credeam că e nebun.
Cum să fii așa de nemulțumit?
Herb te făcea să te simți de parcă nu erai bun niciodată.
UNIVERSITATEA DIN MINNESOTA DULUTH
Știa cum să-l stimuleze pe fiecare.
Zicea că nu e suficient să ai talent.
„Ai picioare bune, dar minte puțină.”
„Joci de parcă ai tras un pârț pe cap.”
Ce înseamnă să tragi un pârț pe cap?
Am 68 de ani și încă mă trezesc în toiul nopții, transpirat.
„Janaszak, joci tot mai prost. Joci de parcă ar fi săptămâna viitoare.”
Privirea la brațul slab…
Trebuia să fii puternic ca să suporți…
prostiile lui Herb.
Haide, fă ce ți se spune!
Să joci sub comanda lui? Era un nemernic.
Unii băieți, fiind jucători universitari, nu mai fuseseră antrenați așa.
Eu nu voiam să le dau măreție,
ci s-o scot din ei.
Herb s-a transformat deliberat în inamic.
Așa a vrut el.
Eram noi împotriva lui, deci rivalitatea dintre noi s-a terminat.
Acum aveam cu toții același tricou.
Elementul nostru comun
era că toți proveneam din clasele muncitoare.
Tații noștri lucrau în mină sau în fabrici.
Așa era toată echipa
și de aceea, în cele din urmă, ne-am împrietenit.
Dar când noi ne uneam ca echipă, țara trecea printr-o perioadă dificilă.
E oficial, va fi recesiune în Statele Unite anul acesta.
Creșterea șomajului, care afectează un milion de muncitori,
și a doua cea mai mare inflație de după război.
Nu se lucrează nicăieri.
Ne afectează pe cei cu venituri mici. Noi tragem ponoasele.
Eram în primii zece ani ca editorialist,
iar cultura americană în 1979 era în declin.
O națiune care, la acel moment, își spunea:
„Nu merge nimic bine?”
Accidentul a avut loc la centrala nucleară de la Three Mile Island.
Îmi amintesc că eram o țară foarte frustrată atunci.
Situația ostaticilor americani din Teheran nu s-a schimbat.
Ai noștri erau ostatici în Iran.
Dobânda era aproape de 20%.
Erau cozi la benzină.
Am stat deja de două ori la coadă.
- Azi-dimineață? - Da.
Și nu mai am benzină.
De ce nu se ia legătura cu președintele? De ce permite asta?
Este o criză de încredere.
Ea pune în pericol structura socială și politică a Americii.
Ne dispăruse elanul?
Asta se întrebau oamenii.
Și eram în toiul Războiului Rece.
Iar acesta devenea tot mai încins.
Rușii cei mari și răi.
Toți erau suspicioși.
Când vine bomba?
A fost o zi tensionată la Kremlin și Consiliul de Securitate de la New York.
Erau inamicii, erau Darth Vader.
Nu doar în politică, ci și în hochei.
Erau cunoscuți pentru două lucruri: hochei și vodcă.
Uniunea Sovietică a înțeles că dominația în sport dă senzația de putere.
În Rusia se folosea termenul nasha komanda.
„Echipa noastră.”
„Ne evaluăm ca națiune prin rezultatele nasha komanda la Olimpiadă.”
„Ei sunt oamenii noștri. Nu alții.”
ECHIPA SOVIETICĂ DOMINANTĂ
ECHIPA SOVIETICĂ DE HOCHEI ÎN TURNEU
Sovieticii au câștigat medalia de aur la toate Olimpiadele din 1960.
Când se pornește Mașinăria Roșie, e foarte greu de oprit.
Au fost antrenați să fie cea mai bună echipă în lume și erau.
În acei ani, Jocurile Olimpice erau pentru amatori.
Uniunea Sovietică nu respecta regula cu amatorii.
Toată lumea din Uniunea Sovietică lucra pentru stat.
Sovieticii își înscriau jucătorii ca studenți sau soldați.
Erau jucători profesioniști de hochei.
Tretiak era cel mai bun portar din lume.
Puteai spune: „Hai să ne concentrăm pe Kharlamov azi.”
Mai erau Krutov, Maltsev, Petrov, Fetisov.
Parcurgeai toată lista lor
și ziceai: „Doamne!”
De unde începi?
Nimeni nu-i putea învinge. Erau prea buni.
Gol!
Cum ți s-a părut fixația tatălui tău pentru sovietici?
Vorbea doar despre ei.
Părinții celor din generația mea
vorbeau despre Joe Namath, Babe Ruth și Mickey Mantle.
La noi se vorbea despre Alexander Yakushev și de niște jucători ruși incredibili.
El afla unde se antrenează sovieticii în anii '70 și arunca o privire
să le fure exercițiile.
Voia să știe ce fac ca să găsească o cale să-i învingă.
M-am hotărât din timp.
Urma să abordăm jocul complet diferit.
Ne vom schimba antrenamentele și jocul.
Eram experimentul lui Herbie.
Avea un plan ca să ne antrenăm ca ei.
Ce-i face pe sovietici atât de buni? Condiția fizică.
Săriți!
De câte ori joci cu marile echipe europene,
joci o vreme, apoi te lovești de zid și mori.
Nu poți ține pasul.
Nu mai voiam să ne lovim de zid.
DOUĂ LUNI PÂNĂ LA OLIMPIADĂ
Dă-i drumul.
Mike, atenție!
Într-o zi, Davie Silk era pe linia porții.
Făceam exerciții și a zis: „Gata, nu mai pot.
O să mor aici și el va fi vinovat.”
Trebuie să fii bun în zona aia.
Partea slabă, Bobby!
Herbie ne storcea.
I-am pus în situații dificile.
Am făcut multe la antrenamente
și i-am scos din zona de confort.
Acest club de hochei a fost cel mai bine echipat,
cu excepția celor sovietice.
Te bagi sau renunți.
Nu renunț.
Poți să țipi la mine cât vrei. Trebuie să te suport doar două ore.
După antrenament mergem la bar, bem niște beri,
mă duc acasă și mă pregătesc pentru o nouă zi cu tine.
Mă consideram un tip silitor
datorită muncii și valorilor primite la o vârstă fragedă.
Pe strada Bowdoin, nr. 274, era o casă cu trei familii.
La primul etaj erau mătușa Ann și unchiul Jerry.
Mai erau verișoarele Karen, Geraldine și vărul Bubba.
La etajul trei erau mătușa A.T., unchiul Tony,
verișorii Tony și Richard, verișoarele Gail și Linda,
verișoara Laurie, verișorul Richard.
La etajul doi eram eu, mama, sora mea Connie,
sora mea Nancy, sora mea Jeannie, sora mea Nettie și fratele meu Vinny.
Paisprezece copii și șase adulți.
Făceau gheață pe terenurile de tenis și jucau hochei.
Voiam să joc și eu, dar nu aveam patine atunci.
Luam patinele albe ale surorii mele, cu pompoane albastre pe degete.
Coboram dealul până la terenurile de tenis
și jucam hochei pe gheață.
La 12 ani voiam să merg la școala de hochei.
O tabără de două săptămâni costa 75 de dolari.
Părinții mei nu aveau 75 de dolari, dar am vorbit cu unchiul Tony.
„Îmi împrumuți 75 de dolari? Vreau să merg în tabăra de hochei.”
A zis: „Desigur.”
Am fost în tabără și am prins furtuni de zăpadă.
Abia așteptam să vină.
Luam lopata și treceam la muncă.
Am câștigat 75 de dolari din două furtuni
și i-am returnat unchiului meu Tony.
S-a uitat la mine și a zis: „Mulțumesc.” Apoi mi-a dat banii înapoi.
A zis: „Așa ai învățat să-ți plătești datoriile.”
Am crescut în casa aia, am înțeles ce e disciplina
și asta m-a ajutat în viață.
Ești mulțumit de jucători?
Da, foarte mult.
Deși căutăm mereu să ne consolidăm clubul.
Cât de încrezători erați că veți fi selecționați?
Deloc!
Erai încrezător, Phil?
Fiecare antrenament era o probă.
În fiecare lună mai restrângea puțin.
Cred că la Crăciun avea 22 de jucători.
Știam că doar 20 vor merge la Lake Placid.
M-a amenințat că mă elimină.
Cu câteva săptămâni înainte de Olimpiadă, începe să spună că nu joc bine
și că va trebui să mă elimine.
„Te aduc ca antrenor secund.
Le spun că te-ai lovit la spate și nu vei putea să joci.”
O parte din mine zicea: „Nu poate face asta!”
Dar cealaltă parte din mine zicea: „Ba poate face asta.”
Mike era colegul meu de cameră. Era agitat. Toți eram agitați.
În ziua aceea plecam la New York.
Ne-am făcut bagajele.
Cei trei coechipieri au venit să ne ia
și toți cinci credeam că mergem la Lake Placid.
A sunat telefonul.
„Ralph, Herb vrea să vorbească cu tine.”
Am mers la hotel.
Eram aproape panicat. Simțeam că o să vomit.
Și am intrat pe ușă,
iar Herb era supărat, gata să plângă.
Avea ochii roșii.
Era foarte emoționat
și, câteva minute, n-a putut spune nimic.
Apoi a arătat spre un scaun de lângă el,
s-a așezat și am avut o discuție de zece minute.
Mi-a spus ce apreciază la mine,
că sunt un gentleman, un jucător bun, care se antrenează zilnic din greu.
„Dar nu te pot duce la Lake Placid.”
În acel moment…
știa prin ce trec pentru că și el trecuse prin asta.
Am trecut și eu prin asta. Am fost aproape de echipa din 1960.
Cu două zile înainte de Olimpiadă, directorul mi-a zis: „Du-te la antrenor.”
Acesta mi-a zis că mă elimină.
Am fost ultimul eliminat.
Așa că am venit acasă. Am văzut totul la televizor.
Acesta e marele meci al Jocurilor Olimpice, Statele Unite contra URSS.
SUA au jucat bine. Au câștigat prima medalie de aur.
Meciul s-a terminat! Statele Unite câștigă!
Tata s-a uitat la mine.
A zis: „Antrenorul a eliminat pe cine trebuia, nu?”
M-a durut!
A fost devastator pentru tata.
L-a marcat.
Nu voia să facă asta. Era ca o povară pentru el.
Știam că va veni ziua aia. Nu știam cum s-o gestionez. M-a omorât.
Am zis: „Mă deranjează faptul
că am o bănuială că veți câștiga medalia de aur.”
Apoi a început să râdă puțin.
A rânjit și a zis: „Doamne, ce optimist ești!
Aș fi fericit să lupt pentru o medalie.
Orice medalie.”
Am avut o ședință, iar Herbie a zis că, dacă jucăm la nivel maxim
și avem noroc, prindem bronzul.
Să uităm de aur. E pentru sovietici.
Orice gând de a-i învinge a dispărut
după meciul de la Madison Square Garden.
Am zburat la New York să jucăm cu rușii.
De-asta am stat împreună șase luni.
Era un punct de referință.
Am știut ce urmează de când au intrat rușii, iar ai noștri i-au aplaudat.
Când am intrat pe gheață contra lor,
ne-am zis că sunt foarte buni.
Vrea să iasă din zonă, dar nu poate. Trage și înscrie!
Sovieticii deschid scorul.
Lovitura lui Maltsev.
Kharlamov, veteranul.
Înscrie!
Krutov atacă. Vine lovitura, înscrie!
Ne-au rupt.
Pe dreapta vine Maltsev. Trage! Înscrie!
La golul ăla m-am întrebat: „Doamne, ce a făcut?”
Vine pe partea dreaptă.
Atacă pe colțul scurt. Frumoasă execuție.
M-am dus la bancă și am zis: „Herbie, nu avem nicio șansă.”
Mi-a zis: „Nu zău!”
Doi jucători americani s-au lovit unul de altul.
Ce coliziune!
Asta a fost cea mai dură ciocnire a meciului.
Practic, ne-au rupt în bătaie.
Zece la trei, dar putea fi 20 la trei.
Erau mult mai pregătiți decât noi.
Dacă aș fi jucător, m-ar descuraja.
S-au jucat cu Statele Unite.
M-am speriat când m-am gândit ce avea să se întâmple la Olimpiadă.
Urma o victorie la scor.
Nu cred că exagerez
dacă spun că nu erau doar două echipe pe gheață,
ci erau națiuni
care reprezentau viziuni diferite ale prezentului și viitorului.
DECEMBRIE 1979
A avut loc o lovitură de stat în Afganistan.
Trupele sovietice au răsturnat guvernul.
Acțiunea sovietică e o amenințare gravă la adresa păcii.
Președintele Carter a declarat azi că SUA n-ar trebui să participe
la Olimpiada de vară de la Moscova
decât dacă sovieticii părăsesc Afganistanul.
Jimmy Carter a zis că trebuie făcut ceva și că nu vom merge la Olimpiada din Rusia.
A fost un gest serios, simbolic.
Problemele lumii au dat buzna în arena olimpică.
Când sportivii s-au adunat în nordul statului New York,
eram în plin Război Rece, adică relațiile erau foarte tensionate.
O ZI PÂNĂ LA OLIMPIADĂ
Posibilul boicot american al Olimpiadei de la Moscova
nu a oprit dorința sovieticilor de a obține medalii de aur la Lake Placid.
Rușii voiau să aducă glorie țării lor pe teritoriul nostru.
Cred că una dintre deciziile lor a fost:
„Venim în Statele Unite
și luăm medalia de aur în cât mai multe sporturi.”
Mesajul lor era: „Prin asta suntem mai buni.”
Ursu', vino aici!
La întrebările despre aspectul politic,
căutam să le amintim că nu pentru asta am venit.
Eram olimpic.
Am reușit, am venit la Jocurile Olimpice.
Ce onoare!
CEREMONIA DE DESCHIDERE
Desigur, rușii au venit în haine de blană.
- Călduroase. - Da.
- A fost frig.
- A fost frig, nu? - Înghețam.
Rușii purtau haine de blană și căciuli de blană.
Ursul rus și cowboyul american.
Și acum, SUA, țara-gazdă.
Te-ai pregătit toată viața pentru acest moment,
iar acum nu poți avea regrete, trebuie să fii pregătit.
Visul meu a fost să particip la ceremonia de deschidere.
Declar deschisă cea de-a 13-a ediție a Jocurilor Olimpice de iarnă
de la Lake Placid.
În copilărie mă uitam la Olimpiadă.
O dată la patru ani eram nedezlipit de TV.
Echipa olimpică era ceva
la care nu te așteptai să iei parte vreodată.
Primele mele amintiri sunt de când patinam în curte.
Sunt din Michigan.
O casă mică, un cartier muncitoresc.
Tata ne-a inițiat în hochei pe mine și pe fratele meu.
După ce ningea, bătuceam zăpada cu cizmele.
Trăgeam un furtun pe fereastra de la subsol
și ne făceam un patinoar.
În Flint, Michigan, totul era legat de industria auto.
Tata lucra la o fabrică de piese auto.
Era angajat ca gresor.
Avea grijă ca utilajele să fie în stare de funcționare.
Aveam 19 ani.
În vara aia s-a îmbolnăvit.
A fost brusc.
Inițial a fost un melanom care a devenit cancer la creier.
Situația lui s-a înrăutățit rapid.
Da, a fost…
foarte greu.
Mai ales când a trebuit să plec și să nu-i fiu alături.
Dar a insistat
că, dacă ai ocazia să-ți reprezinți țara, trebuie să o accepți.
SATUL OLIMPIC
BUN-VENIT, LUME AM REUȘIT
A XIII-A EDIȚIE A JOCURILOR OLIMPICE DE IARNĂ
Mergeai pe drumuri cu o singură bandă
și deodată dădeai de o comunitate…
Erau cel mult 3.000 de oameni, inclusiv câinii și pisicile.
Totul era pregătit de Olimpiadă.
Mi s-a părut cam deplasat.
Uite unde era patinoarul de viteză! Practic era lângă treptele unui liceu.
Eram încântați de Eric Heiden. Era vedeta acestui sport.
Echipa de patinaj-viteză a Americii avea așteptări mari.
Echipa de hochei…
În niciun caz.
ECHIPA SUA NU POATE CÂȘTIGA
Când am ajuns la Lake Placid, eram izolați
și nu știam ce se petrece în jurul nostru,
dar știam că va fi greu.
Luai revista Sports Illustrated…
Sovieticii vor câștiga aurul.
Poate Cehoslovacia le pune probleme.
SUA vor fi între locurile 7 și 12.
SUA CONTRA SUEDIEI 12 FEBRUARIE 1980
Ca echipă,
cred că eram curioși, neliniștiți,
ne întrebam cum vom concura la acel nivel.
În 1980, turneul de hochei era format
din 12 echipe împărțite în două grupe de șase echipe.
Jucai cu fiecare echipă.
Două puncte la victorie, unul la egalitate.
La finalul rundei,
primele două echipe din grupe intrau în semifinale.
Nu era nimic special la atmosfera aia.
Suedezii erau favoriți să câștige meciul.
N-a fost prea multă agitație.
Arena era pe jumătate plină.
Se auzea pucul lovindu-se de mantinelă.
Îmi amintesc că mi-am zis:
„Doamne, am crezut că va fi ceva mai bine decât atât.”
Suedezii erau foarte buni.
„Nu avem nicio șansă contra lor.”
Aveau o echipă bună, erau rapizi.
Numărul 23 pasează la Berglund, care îl învinge pe Craig.
Suedia e în față, unu la zero.
În prima repriză cu Suedia, n-am jucat prea bine.
Alergam haotic
și nu făceam ceea ce am fi putut face.
Toți eram foarte agitați.
M-am rănit la primul contact.
Aveam o contuzie mare la coapsă, de la genunchi până la șold.
Durea ca naiba. Tare. Nu puteam juca, nu mă puteam mișca.
Am crezut că sunt terminat.
Eram în vestiar, întins pe spate, fără echipament.
Piciorul era îndoit, cu gheață pe el.
Eram cu ochii în lacrimi.
După primul contact eram terminat. Experiența mea olimpică s-a terminat.
Apoi a intrat Herbie.
L-a luat tare pe Robbie.
I-a spus că nu va juca în Liga Națională,
că era cel mai mare fricos.
„Nu mai fi fricos! Du-te și joacă!”
Am jucat pentru el la Minnesota.
Am făcut tot ce mi-a zis.
Întotdeauna.
Am fost un soldat bun.
Mă provoacă așa? „Ce naiba?”
M-am înfuriat.
Mai aveam puțin… Serios…
Când am vrut să-l lovesc, s-a întors și a plecat.
Era cât pe ce.
Mă gândeam: „Doamne, pentru asta ne-am înscris?”
După numai 20 de minute,
totul se năruie în fața ochilor noștri.
Stăteam acolo
și mă îndoiam de Herbie pentru prima oară în viața mea.
„Doamne, suntem la Olimpiadă și a luat-o razna.”
Ziceam: „Nu-mi spui tu dacă pot să joc, eu îți spun dacă pot să joc.”
Voiam să joc, așa că am încercat.
La ieșire, mi-a făcut cu ochiul. „Misiune îndeplinită.”
Am spus: „Trebuie să-i scutur pe băieți.”
Știu ce butoane să apăs la puștiul McClanahan.
Așa că am luat-o pe drumul greu. Și a jucat. A jucat ca naiba.
Robbie își ia echipamentul și ieșim.
Nu putea sta pe bancă, așa că stătea în picioare între ture.
Trimite în partea îndepărtată…
Lundqvist înscrie!
Cu un șut surprinzător, Suedia e în frunte!
Eram cu mama la meciul cu Suedia și…
- Kelly plângea. - Da.
Și am spus: „Am ajuns până aici și pierdem.”
Am început încet,
dar, în a repriza a treia, am devenit tot mai puternici.
Craig e pe bancă, cu doar 41 de secunde rămase din meci.
Când ești condus cu un gol,
elimini portarul ca să bagi un atacant în plus.
E un moment important. Trebuie să înscriem cumva.
Dacă pierdem primul meci cu Suedia, nu intrăm în semifinale.
Rammer era lângă mine și mi-a pasat. Am trimis pucul pe la mantinelă.
Pucul e în spatele porții. SUA sunt conduse cu un punct.
Lovește mantinela, ajunge în față. Avem o șansă! Înscrie!
Baker!
Arena Olimpică din Lake Placid e în extaz.
Un gol foarte important pentru Statele Unite.
O lovitură foarte bună.
Da. Da, ai dreptate.
Poate cel mai mare important gol.
Americanii nu i-au condus niciodată pe suedezi.
Doar jocul frumos al portarului Jim Craig i-a salvat.
Eram opt frați într-o familie irlandeză catolică.
În fiecare dimineață îi scriam mamei o scrisoare de dragoste
și o puneam în cutia poștală, iar apoi mergeam la școală.
Familia mea spunea mereu că eram preferatul mamei
și mă supăram din cauza asta,
dar acum accept că eram preferatul ei.
Eram în spatele clasei,
mâzgăleam ceva,
iar dna Barry, profesoara din clasa a treia,
zice: „Ce faci?”
Zic: „Îmi exersez autograful.” Ea mă întreabă: „De ce?”
Zic: „Într-o zi va valora mulți bani.”
Jucam hochei în subsol, jucam hochei în bucătărie.
Asta făceam!
Iată-l pe Jim Craig! E un portar foarte bun.
Recordul lui în acest sezon este 15–0.
În primul an la Universitatea din Boston, mama s-a îmbolnăvit.
Cancerul e foarte rău.
Eu eram în Boston, ea la Mass General.
Nu mâncam după antrenament.
Luam trenul și mergeam la spital.
Mama îmi păstra mâncarea ei. Stăteam acolo și mâncam.
Mama a fost o femeie foarte puternică.
M-a sprijinit
și m-a îndemnat să merg mai departe,
altfel aș fi dezamăgit-o.
Ne stabileam țeluri. Eu voiam să ajung la Olimpiadă.
Atunci a zis: „Nu lăsa nimic să-ți stea în cale.”
Când cineva moare, nu-și pierde puterea.
O dă cuiva care o merită.
Deci…
Înseamnă…
Mi-a dat multă putere.
Băieții mei au avut o mamă excepțională.
Era devotată.
Viața ei erau băieții și familia.
Tata păstra hainele ei în dulap.
Stătea acasă singur.
Era un om trist care și-a pierdut cea mai bună prietenă
și nu știa încotro s-o apuce.
Bucuria pe care mi-a adus-o Olimpiada
l-a ajutat pe tata să renască.
Stoicul grec Epictet spunea: „Nu uita că ești actor într-o piesă.”
Fie că ești un om de rând, fie că ești rege,
sarcina ta e să joci rolul care ți s-a dat.
Dar altcineva alege rolul.
În primăvara anului 1979, veneam de la un campionat național.
Eram cel mai valoros jucător din campionat și din echipă.
Impresionant.
Minnesota e cea mai bună echipă! Suntem numărul unu și cei mai buni!
Ce tânăr eram!
Eram un tip care voia doar să joace hochei.
După câștigarea campionatului,
stăteam lângă clădirea Bierman Field a Universității din Minnesota.
Citeam un interviu cu Herb Brooks.
În interviu el a spus:
„Ca să câștigăm în 1980, ne trebuie un portar bun.”
Am rânjit până la urechi.
Următoarea propoziție a fost: „Jim Craig e un portar grozav.”
Va fi mai greu decât credeam.
Ne bazam pe Jimmy.
Era cel mai bun portar disponibil.
Și da, l-a rănit pe Janaszak.
Dar când nu joci suficient de mult, trebuie să ai un caracter neobișnuit.
Erau 240 de jucători în Lake Placid
și eram singurul care nu a intrat pe gheață.
În loc să fie pesimist, Steve era optimist.
Muncea din greu tot timpul.
Am jucat rolul care mi-a fost dat.
Nu să joc, ci să stau. E cel mai greu lucru pe care l-am făcut.
Pentru că ești pregătit să joci,
iar acum trebuie să stai și să-ți ții gura.
Era un complex de divertisment în sat.
Era lângă cantină.
Câțiva am mers acolo într-o seară și voiam să vedem Saturday Night Fever.
O interpretă a Comitetului Olimpic Internațional vine pe culoar.
Era drăguță…
Voiam să o cunosc mai bine.
I-am adus înghețată și alte cele
în fiecare zi când eram acolo.
După 15 luni, acea interpretă a devenit soția mea.
Am cerut-o și ne-am căsătorit în mai 1981.
Este cel mai bun lucru care mi s-a întâmplat vreodată.
Și chiar dacă nu am jucat, am fost cel mai norocos dintre cei 20.
Fără îndoială, indiscutabil.
Timpul din prima tură, 31,803.
SUA CONTRA CEHOSLOVACIEI 14 FEBRUARIE 1980
Va fi un meci emoționant, fără îndoială.
Statele Unite au un program foarte greu.
Luptă contra medaliaților cu argint de anul trecut,
echipa cehoslovacă,
care are un club de hochei puternic și experimentat.
Primele două meciuri vor fi cu suedezii și cehii. Pe bune?
Direct în foc.
Toți se așteptau să ne bată cehii.
Practic ne băteau ușor.
Dar noi trebuia să ne facem jocul.
Dincolo de linia cehoslovacă,
Marian Ștastný se ia după Broten, pasează în stânga și gol!
Eruzione trage și e unu-unu!
Statele Unite fac un meci grozav.
Îi pune pe cehi sub presiune.
Schneider înscrie!
Pare ușor acum.
Cehii erau considerați a doua echipă din lume.
Și am jucat bine.
Știam că ceva merge bine.
Se simțea!
Mark Johnson înscrie!
Înscrie!
Statele Unite conduc detașat.
Schneider.
E incredibil.
McClanahan ia pucul în fața porții.
Șutează, înscrie!
Am dominat meciul.
Încrederea era uriașă.
Toți au început să vorbească despre echipă.
SUA!
A fost prima dată
când am auzit scandându-se „SUA”, din câte îmi amintesc.
Nu se mai întâmplase.
A fost un moment în care totul s-a schimbat,
pentru că în anii '70,
se ardeau multe steaguri americane.
Am trecut de la arderea steagurilor la fluturarea lor.
Șapte la trei,
iar sărbătoarea continuă aici, în Lake Placid.
Cehii erau frustrați. Nu le venea să creadă.
Să piardă la diferență de patru goluri cu noi?
Apoi unul dintre ei a devenit golan.
Mai erau trei minute
și Mark încasează o lovitură de la un jucător ceh.
Cineva e căzut.
E Mark Johnson. A jucat foarte bine azi.
- Nu am văzut ce s-a întâmplat. - Am văzut eu. Îți spun eu.
Neliba l-a lovit direct în gât.
O lovitură brutală.
E cel mai bun jucător al nostru pe gheață.
Sper că nu e rănit grav.
Ți-o încasezi tu, trei!
Îți băgăm crosa pe gât!
- Ochii ăia te sperie. - Da.
Când are privirea aia, și am mai văzut-o…
Nu e bine s-o vezi.
Era furios.
Nu l-am mai văzut așa. Era nervos.
O să-ți înghiți crosa, trei!
Asta ne-a arătat
că, deși era dur, ținea la noi.
- Era furios pentru că era vorba de Magic. - Cel mai bun de la noi.
Dacă eram eu sau altcineva, ar fi zis: „N-are nimic.”
Dacă îl pierdem pe Mark, nu mai avem nicio șansă.
La repunerea pucului. Štastný.
Nu l-a putut controla. Vine Strobel.
Cinci patru, trei doi, unu!
Jocul se termină tocmai când Jim Craig prinde pucul.
Statele Unite câștigă
după un meci extraordinar împotriva Cehoslovaciei.
Dacă întrebi pe cineva ce l-a impresionat la Olimpiadă,
ar spune: „Echipa de hochei a SUA”.
Echipa a intrat în competiție fără faimă, chiar puțin nesigură.
Încep să fie cunoscuți ca favoriții Olimpiadei.
Nimeni nu va aplauda mai mult azi
decât oamenii înghesuiți în casa asta.
Patruzeci de rude ale jucătorilor americani din echipa olimpică de hochei.
Am terminat dușul, am ieșit și am dat fuga aici.
E liberă.
Mă bărbieresc și mă spăl pe dinți.
Mi-am uitat pasta de dinți. Am fugit în cameră s-o iau.
Sper să nu intre nimeni.
Mamele mă văd mergând încolo și închid ușa.
La dreapta mea.
Știi? Ce să mai zic?
E incredibil. Tata era grozav.
Avea o vorbă: „Părul face pere.”
Cred că tata era un păr, iar eu eram o pară.
Orașul meu, Charlestown, e la nord de Boston.
Orașul era plin de polițiști, pompieri, electricieni ca tata,
instalatori, tehnicieni și gangsteri.
Toți erau în oraș și mergeau la biserică duminica.
Toți îi cunoșteau, dar nimeni nu spunea nimic.
Când crești într-un oraș ca Charlestown, știi să eviți problemele.
Uneori nu le poți evita, dar știi să lovești primul.
Mereu am fost așa, chiar și când jucam hochei.
Nu-mi plăcea să pierd.
Pot pierde un joc de dame. Nu sunt psihopat.
Dar am adus intensitate în jocul meu.
Voi fi mai câștigat pentru că am trăit această experiență.
Aș fi dat un milion de dolari pentru a participa la această competiție.
Să joc pentru țara mea e cel mai grozav sentiment.
N-am mai văzut asta.
Mi-a venit să plâng când am văzut asta. Doamne!
Visul meu a fost să joc la Olimpiadă.
Mi-am dorit mult asta.
Totul ia amploare la Lake Placid.
Va fi încă o zi plină. Cea mai aglomerată de până acum.
Aseară s-a scandat „SUA!” Azi s-a scandat „Eric!”
Eric Heiden e primul sportiv cu cinci medalii de aur la Olimpiada de iarnă.
Între curse, eram fan al hocheiului.
Când patinam eu, echipa de hochei avea liber.
Când aveam eu liber, juca echipa de hochei.
Iar eu priveam din mulțime.
Eroul Olimpiadei, Eric Heiden,
și preferații Olimpiadei, jucătorii de hochei…
Cele mai mari și neașteptate senzații
au venit de la 20 de jucători din Midwest și New England.
Trage și înscrie!
Golul perfect.
Tocmai au câștigat.
Două zile mai târziu, au câștigat din nou.
SUA au venit la Lake Placid fără șanse la o medalie la hochei,
dar dacă înving sau egalează Germania de Vest, intră în runda pentru medalii.
Gol din ricoșeu!
LAKE PLACID O IA RAZNA
Deodată ne-am trezit că aveam șanse la o medalie.
SUA trebuie să câștige azi, dar vor juca cu sovieticii.
- Nu e corect. - Nu e.
În runda pentru medalii, americanii vor juca contra URSS.
Aceeași echipă care ne-a bătut la diferență de șapte puncte.
În timp ce americanii își luau avânt,
rușii făceau ceea ce trebuiau să facă.
Îi distrugeau pe toți.
Sovieticii au câștigat ușor cu 16 la 0.
RUȘII SPULBERĂ JAPONIA
Sovieticii înving Olanda cu 17-4.
RUSIA ÎNVINGE POLONIA
Au fost copleșiți de sovietici.
Dar sovieticii păreau indiferenți, mai mult decât înainte.
Se purtau cu multă nonșalanță.
Herb vorbea mereu despre tinerețea noastră.
„Suntem cei mai pregătiți și nu ne fac față dacă ne facem jocul.”
Avea încredere în noi.
Eram gata.
Eram pregătiți.
Nu înseamnă că vom câștiga, ci că suntem pregătiți.
Tata și-a păstrat fișele.
- Probabil din '78 până în 2000. - Da. Doamne!
Planuri de joc, fișe despre jucători.
- Danny, iată una despre sovietici! - Da.
„Sunt aroganți. Nu-și respectă adversarii.”
MUNTELE WHITEFACE
Se simte bucuria, nerăbdarea și entuziasmul în oraș,
cum n-am mai văzut la Olimpiada de iarnă.
Care erau șansele
ca SUA și URSS să se înfrunte ca echipe neînvinse?
Nerăbdarea era uriașă.
Transmiteam cu Ken Dryden.
Am mers cu el la arenă și am zis:
„Tot ce putem spera e să fie 3-1 la jumătatea reprizei secunde.”
Dar el a zis: „Dacă cunoști sportul acesta
și diferența dintre cele două echipe… cum se poate întâmpla așa ceva?”
După părerea mea sinceră,
nu avem absolut nicio șansă să-i învingem.
Mii de americani au urmărit la TV
echipa americană de hochei.
Toți au căutat un singur eveniment.
Dar familia Winthrop a fost cea mai entuziasmată.
Familia căpitanului echipei, Mike Eruzione.
Știam că familia mea se uită la meci, dar nu știam cât de mare e entuziasmul.
Paginile sportive au început să relateze.
Mulți dintre noi urmăream paginile sportive
și spuneam că e mai mult decât un meci de hochei.
Erau băieți buni și băieți răi,
iar în acest caz era o delimitare clară.
Nu eram conștienți de impactul asupra țării,
cu excepția acestor telegrame.
Pe toată lungimea holului,
adică vreo 60 de metri până la gheață,
erau telegrame de la oameni care ne urau de bine.
Îmi amintesc de una de la o doamnă din Texas:
„Bateți-i pe nemernicii de sovietici!”
Atmosfera din vestiar era una de emoție tensionată.
Ne concentram, fiecare în stilul său,
la cum urma să jucăm
și așteptam discursul lui Herb.
Îmi amintesc că a scos ceva din buzunar…
- Ăsta e celebrul discurs. - Da.
„V-ați născut să fiți jucători.
Locul vostru este aici. Momentul ăsta e al vostru.”
Apoi a plecat.
Când să ieșim, mă uit în sus
și, chiar dacă arena nu avea multe locuri,
era plină până la refuz.
A fost uimitor.
Mama lui Dave Christian era energică.
Voia să anime publicul. Apoi a început să scandeze: „SUA!”
SUA!
Tata, sora și mama.
SUA!
Erau incredibil de gălăgioși.
SUA!
Ce entuziasm, ce tensiune!
Centrul Olimpic e plin.
Bună tuturor! Suntem Al Michaels și Ken Dryden. E o seară de pomină.
Sunt sigur că mulți oameni
nu cunosc regulile din hochei.
E irelevant pentru că azi vorbim despre un eveniment rar.
N-are nevoie de introducere și nici de adjective de prisos.
În sens politic sau naționalist,
sunt sigur că e urmărit din perspective diferite,
dar, evident, e un meci de hochei.
Statele Unite și Uniunea Sovietică pe gheață, la Lake Placid, New York.
Ken, ce părere ai înainte de meci?
Echipa americană începe să se descopere.
Una e să fii tânăr și promițător, alta e să fii bun.
Timp de două ore și jumătate, jucătorii americani vor trece
prin cele mai grele și minunate momente din viața lor.
La sfârșit, vor afla foarte multe despre ei înșiși.
Vor afla cât de buni sunt.
Doamne! Am mai trecut prin clipe grele, dar nu ca acestea.
Partea bună la sport e că…
vine clipa când trebuie să joci.
Începe meciul!
Americanii au probleme să scoată pucul din terenul lor.
Acum 13 zile, au pierdut în fața sovieticilor cu zece la trei.
Se juca foarte rapid.
Simțeai că e un joc diferit.
Trage!
Craig apără!
Tipii ăștia erau solizi.
Jucai contra lor și erau de neclintit.
Aveam o rivalitate cu Krutov.
I se spunea „tancul rusesc”.
M-am ciocnit de el de mai multe ori în meci.
Parcă mă loveam de un zid.
Pavelich preia pucul.
O lovitură apărată de Tretiak!
Buzzy preia pucul, primește o lovitură, iar pucul ricoșează.
Șut puternic, iar pucul ricoșează în poartă!
Atinge pucul și e gol.
E clar, pierdem.
Niciun atac susținut până acum pentru SUA,
care pare blocată de jocul rușilor.
Dacă crezi că pierzi, așa va fi.
Aveam emoții, dar nu ne temeam.
Garantez asta.
Pavelich preia pucul.
Mark i-a atras pe toți la dreapta.
Mi-a pasat pucul și l-am prins în mișcare.
Trage și înscrie!
Buzzy Schneider!
Buzzy vine și șutează pe lângă Tretiak.
E genul de gol la care nu te aștepți să nu fie apărat de Tretiak.
Știam cum trebuie să jucăm cu ei.
Dar aveai o senzație în stomac
că ceva avea să se întâmple.
Golikov îi pasează lui Makarov.
Acesta recuperează și înscrie.
A ricoșat din apărătorul american, iar sovieticii conduc cu doi la unu.
Meciul de la Madison Square Garden, unde am fost bătuți cu 10-3,
i-a făcut prea încrezători.
Nu ne priveau ca pe o echipă de hochei, ci ca pe niște studenți.
Sovieticii nu ne respectau deloc.
La sfârșitul reprizei,
sovieticii controlează pucul în terenul SUA.
Nu vor ataca.
Timpul se scurge rapid.
Mai sunt 12 secunde.
Mă uit la ceas și văd opt secunde.
În stânga mea, Davey Christian are pucul.
O iau spre bancă, crezând că repriza e gata.
Apoi, deodată, îl văd pe Mark țâșnind pe lângă mine.
„Unde se duce?”
Lovitură de la distanță.
Johnson e acolo și înscrie!
Mai era o secundă de joc!
Acum ceasul nu arată nimic…
Cei doi apărători se opresc o clipă, suficient cât să șutez.
Mă temeam doar că trecuse timpul.
M-am întors și m-am uitat la ceas…
Mai era timp? Golul era valabil?
Este valabil!
Statele Unite egalează la doi!
De asta îi spunem „Magic”. Era Magic Johnson al nostru.
Cel mai bun jucător al nostru.
Eram încântați.
Era cel mai bun meci. N-am jucat grozav, dar era 2-2.
Golul lui Mark ne-a dat încredere.
Încep scandările. „SUA!”
SUA!
E un meci disputat.
SUA!
În vestiar, toți eram foarte entuziasmați.
„Putem juca cu ei, putem să-i batem.”
Începe repriza a doua cu o schimbare la Uniunea Sovietică.
Vladimir Mișkin devine noul portar,
după ce Tretiak a primit două goluri.
Ne-a șocat eliminarea lui Tretiak.
Tretiak e pe bancă, un loc neobișnuit pentru el.
Credeam că Tretiak o fi bolnav sau rănit.
Nu scoți cel mai bun portar din lume.
Kharlamov, numărul 17, veteranul.
Pucul ajunge la Petrov.
Jucam cu niște monștri și scorul era strâns.
Dar așteptam lovitura decisivă.
Maltsev pleacă singur.
Maltsev îl învinge pe Craig și sovieticii preiau conducerea.
În repriza a doua au părut
că preiau controlul meciului.
În repriza a doua trebuia să supraviețuim.
Apără Craig!
Jimmy Craig ne-a ținut în meci, jucând extraordinar.
Craig apără din nou!
Craig a ținut Statele Unite în meci.
Mi-am dat seama că o repriză contra rușilor
era cât un meci cu altă echipă.
Nu-mi imaginam că pierdem.
Mi-am imaginat meciul, ce poate urma, cum trebuia să jucăm,
iar când a venit momentul să jucăm, știam deja totul.
Dacă aveau 30 de șuturi însemna că pot înscrie de 30 de ori.
Atât de buni erau rușii.
Dar spune-mi că nu pot face nimic și îți voi arăta că pot.
SUA!
S-a terminat și a doua repriză.
Dacă mai ia un gol, probabil că e sfârșitul meciului.
Nu recuperezi două goluri împotriva sovieticilor.
După a doua repriză, la Centrul Olimpic, Uniunea Sovietică conduce SUA cu 3-2.
SUA!
În pauză eram în vestiar și-mi ziceam: „Trebuie să înscriem următorul gol.”
Începe a treia repriză, iar Uniunea Sovietică conduce cu 3-2.
Echipa americană trebuie să accelereze ritmul.
Trebuie să iasă mai mult la atac.
Makarov pătrunde în apărare, dar nu poate șuta!
Americanii au avut noroc.
Silky face o manevră, dar e doborât.
Pucul sare direct în crosa mea.
Pasează.
Vine Johnson și înscrie!
Credeam că va pica acoperișul.
Este egalitate. Cine ar fi crezut?
E hochei pe bune.
Mai sunt 11 minute, iar scorul e egal.
Simțeam energia din arenă.
SUA!
Acum se poate întâmpla orice.
Dar tot nu te aștepți la minuni.
Harrington se îndreaptă spre centru.
Pucul e preluat de sovietici.
Recuperat de Schneider. Acesta atacă.
A lovit și a ieșit de pe gheață. Mike a intrat pe teren.
Sar peste mantinelă.
John Harrington e în colț, se luptă cu rusul pentru puc.
Pav îmi trimite pucul.
Când a părăsit crosa mea, am crezut că am forțat șutul,
dar am văzut reacția mulțimii.
Eruzione înscrie! Mike Eruzione!
Publicul e în delir.
Nu sărbătoream așa, era ceva nou. Nu știu de unde mi-a venit.
SUA!
Sunt momente când simți sunetul.
SUA!
Golul Statelor Unite, marcat de numărul 21, Eruzione.
Când ne-am întors pe bancă, mulți dintre noi ne-am uitat la scor
și ne-am zis: „Mai sunt zece minute.”
Pot să mențină avansul acesta?
Puteau da zece goluri în zece minute.
Când văd zece minute pe un ceas, mă gândesc la acel moment.
Zece minute păreau o eternitate.
Ceasul nu se mișca.
M-am uitat la banca lor și, știind cât de buni sunt,
mi-am zis:
„Vor începe iar să joace mai bine,
cum am văzut de atâtea ori?”
Când există un avantaj și speranță, sovieticii le anulează.
Acum chiar i-am enervat.
Sovieticii puneau multă presiune pe Statele Unite.
Krutov…
Se pare că a lovit bara.
Jim Craig a apărat multe șuturi
în ultimele zece minute.
Apără spectaculos!
Craig apără din nou!
Herbie era foarte calm pe bancă.
A rămas el însuși. A fost Herb până la capăt.
Ne spunea doar atât: „Faceți-vă jocul!”
Faceți-vă jocul!
Spunea doar: „Faceți-vă jocul!” Nu spunea nimic altceva.
„Faceți-vă jocul!”
În sinea noastră ne spuneam: „De șase luni facem asta.
Pentru asta ne-am antrenat.”
Încă opt minute.
Americanii nu au învins echipa sovietică de 20 de ani.
Pe banca sovietică era haos.
Încă șase minute și 47 de secunde.
Panică. Lăsau pucul în zonă. Făceau ceea ce nu făceau în mod normal.
Lebedev șutează! Departe de poartă.
N-au mai jucat ca de obicei.
Nu mai fuseseră în situația asta. Nu știau ce să facă.
Mai sunt două minute.
Nu și-au retras portarul.
SUA!
McClanahan șutează pe lângă poartă.
Nimeni nu voia pucul.
Nu voiam să fim cei care greșesc.
Un minut și 12 secunde.
Îl plimbam de colo-colo.
Acum, Johnson. 19 secunde.
Johnson până la Ramsey. Bilyaletdinov este lovit de Ramsey.
McClanahan e acolo, pucul e liber.
Unsprezece secunde. Zece secunde. Începe numărătoarea inversă.
Morrow până la Silk. Mai sunt cinci secunde de joc.
- E gata. - Credeți în miracole?
- Da! - Incredibil!
Ziceau că e imposibil! E un miracol! Nu pot să cred!
Mi-am aruncat crosa spre mantinelă și am sărit pe grămadă.
Ne grăbeam să ne îmbrățișăm.
SUA!
Țopăie cu toții,
în timp ce rușii stau și se uită la ei.
Nu spun că le plăcea ce vedeau,
dar probabil au uitat cât de distractiv e să câștigi.
SUA!
Oare e aievea? Chiar am câștigat?
Da, am câștigat.
Trebuia să te ciupești.
I-am învins pe ruși. Nu-mi vine să cred că i-am învins pe ruși.
Incredibil!
Iată-l pe Jim Craig!
Incredibil!
Echipa de hochei a Statelor Unite, necunoscută acum o săptămână și jumătate,
a învins.
Înfrângerea Uniunii Sovietice,
cea mai improbabilă situație
pe care ți-ai fi imaginat-o.
Scorul final: Statele Unite, patru, Uniunea Sovietică, trei.
SUA!
După meciul cu rușii, ne-am dus la hotel cu părinții.
Ne doream pur și simplu să simțim atmosfera din sat.
Cum mă simt? Mă bucur nespus!
SUA!
N-a fost hochei, ci miracol.
În toată țara a existat un sentiment naționalist.
- Ce părere ai despre toate astea? - Super!
Dumnezeu să binecuvânteze America…
Sunt mândru că sunt cetățean american.
SUA!
SUA, numărul unu!
O surpriză atât de mare nu s-a mai văzut de la David și Goliat.
Oameni care nu știu nimic despre hochei au devenit fani ai acestui sport.
Dacă ai putea să vezi… Nu pot vorbi despre asta.
Nu s-a sărbătorit la Ambasada Rusiei din New York,
deși peste drum, o remiză de pompieri a pus un memento.
Am afișat panoul pentru că uneori e greu să afli scorul din alt oraș,
deci e un serviciu public.
Cum crezi că se simt părinții tăi?
Cred că sunt entuziasmați. Probabil sunt foarte mândri.
Mă întreb dacă te-ai mai simțit așa în viața ta.
Nu, niciodată.
E o victorie mare
și importantă pentru mine, orașul meu și părinții mei.
A fost un meci grozav.
Felicitări, Mike! Jim…
A fost grozav.
Bucuria și plăcerea pe care le-au avut văzându-mă jucând…
au însemnat mult.
Știu ce a însemnat pentru ei.
Nu am mai văzut atâta emoție la un meci.
Oare se simțea și pe gheață?
O simțeam în tribune,
în tot meciul, mai ales în ultimele zece minute.
Să-l văd pe tata acolo,
atât de fericit, deși a fost foarte trist, e…
Asta e medalia de aur.
Sâmbătă dimineața intrăm în vestiar
și, deodată, ne simțim copleșiți.
Toată atenția.
A fost prima dată când am dat un autograf.
Poze, autografe și râsete.
Herb a intrat și a izbucnit.
Striga și țipa: „Ce faceți?”
Erau crose pe masa de antrenament, iar băieții le semnau.
A intrat și le-a dat jos pe toate.
„N-ați câștigat nimic.”
Apoi ne-a dus la unul dintre cele mai grele antrenamente.
Ne-a epuizat.
Ne întrebam: „De ce e așa de supărat? I-am învins pe sovietici.”
Dacă mă uit în urmă,
voia să ne facă conștienți că mai avem de jucat.
Căutăm să privim lucrurile realist, să nu ne credem mai buni decât suntem,
să înțelegem cu ce ne confruntăm.
Finlandezii sunt foarte buni.
Scopul era medalia de aur, nu doar să-i batem pe ruși.
SUA CONTRA FINLANDEI 24 FEBRUARIE 1980
Toți își vor aminti seara de vineri,
dar vor câștiga SUA și contra Finlandei?
Herbie ținea un discurs înaintea fiecărui meci.
Herbie a venit, a mers de colo-colo… și s-a întors spre noi și a zis:
„Dacă pierdeți, veți regreta toată viața, futu-i!”
Apoi, de la ușă, a mai zis:
„Toată viața, futu-i!”
Herbie nu înjura.
N-a spus niciodată cuvântul cu „F”. Era pentru prima dată.
Știam ce spune.
Intră echipa americană!
Am trecut de la outsideri la favoriți.
E o presiune complet diferită.
Bravo, Jimmy!
SUA!
A început scandarea atât de cunoscută în această săptămână.
SUA!
SUA în albastru, Finlanda în alb.
În joc este medalia de aur pentru SUA.
Craig apără! Și reține pucul.
În prima repriză am jucat destul de bine.
Ridică-te!
Dar Finlanda era bună. Era o echipă grozavă.
La începutul fiecărui meci am fost în urmă.
Șutul puternic care deschide scorul pentru Finlanda.
Un meci se poate pierde rapid,
însă nu se câștigă întotdeauna repede.
Acesta era sentimentul general.
Puțină emoție și puțină anxietate.
SUA!
Recuperează-l, Broten! Haide, Michael!
Știam că trebuie să revenim în meci.
Trebuia să nu ne lăsăm.
SUA!
Gol!
Steve Christoff înscrie cu reverul!
Acum e egalitate, dar egalul nu e suficient.
Johnson intră în terenul finlandez.
Mark cade.
Cred că mulți oameni nu realizează
epuizarea emoțională din meciul cu rușii.
Câte energie mai ai?
La un moment dat se epuizează și ce te faci atunci?
Pasă în față.
Silk lovește! Apără!
Încă e liber.
Urmează repunerea pucului.
Schneider își pierde crosa și e eliminat pentru două minute.
Echipa americană trebuie să-și păstreze calmul.
Kiimalainen vine spre zona de șut.
Pucul e ricoșat în poartă.
E doi la unu pentru Finlanda.
Finlandezii conduc cu doi la unu la finalul reprizei a doua.
Ne gândeam la ce e mai rău.
Dacă pierd meciul,
toată viața vor fi întrebați:
„Ce s-a întâmplat? Îi bateți pe sovietici, dar pierdeți cu finlandezii?”
La vestiar n-am putut sta jos.
Îi loveam peste genunchi:
„Nu putem pierde cu nenorociții de finlandezi.”
Te confruntă.
„Finlandezii nu-mi vor lua medalia de aur, nu ți-o vor lua nici ție.”
Apoi Phil Verchota se ridică și zice:
„Jack are dreptate. Nu putem pierde în fața lor! În niciun caz!”
Apoi dă să plece și toată echipa se ridică.
Eram pe hol, în fața vestiarului.
Herbie zice: „Craig, nu mă mai ascultă. Vorbește cu ei.”
Am intrat și am zis două cuvinte: „Hei, băieți…”
OC zice: „Patty, pleacă naibii de aici!”
„Nici gând să pierdem meciul ăsta!”
Bine. M-am întors pe hol și Herbie m-a întrebat cum a fost.
„Bine.”
Mai sunt 20 de minute. A treia repriză începe acum.
Echipa SUA e condusă de Finlanda cu doi la unu.
Erau ultimele 20 de minute pentru noi ca echipă.
Voiam să dăm totul.
Momentul de mândrie ca echipă, în toată perioada aia de două săptămâni,
a fost acea repriză a treia.
Era totul sau nimic și am jucat la maximum.
Phil înscrie și egalează.
Phil Verchota tocmai a marcat pentru a egala.
Cumva îți ridici nivelul, ești plin de energie.
Și după oboseala de la început, primești o doză de adrenalină.
Apoi Robbie înscrie.
Gol!
McClanahan! Statele Unite sunt în frunte!
Eric Strobel era în stânga mea. Voiam să-i pasez lui Eric.
Portarul aproape că anticipează pasa.
Apoi a întins piciorul și am trimis pucul în plasă.
Statele Unite, trei. Finlanda, doi.
Verchota e scos din fază. Johnson e acolo.
Christoff se luptă, o ia în față, americanii controlează faza.
Johnson intră. Lovește!
Trage și înscrie!
SUA!
Statele Unite conduc cu patru la doi!
Când am marcat al patrulea gol, mi-am zis că vom reuși.
„Victoria e a noastră.”
SUA!
Cinci secunde până la aur. Patru până la aur.
- Trei, doi, unu! - Visul imposibil devine realitate!
SUA 4 - FINLANDA 2 SCOR FINAL
SUA!
Jim Craig își caută tatăl în tribune.
E modul meu de a-i arăta tatălui meu respect pentru mama.
Chiar dacă nu a fost acolo, i-am simțit prezența și…
Am reușit.
Toate sacrificiile pe care le-a făcut.
Puterea pe care o pierdea ea o primeam eu.
Tata mi-a spus…
Mi-a spus:
„Mama ta ar fi mândră de tine.”
Herb n-a ieșit pe gheață după victorie. A mers în vestiar.
Nimeni nu știe la ce se gândea atunci.
Dar, din cauza celor petrecute în 1960,
cred că era foarte mândru de realizarea echipei noastre.
Era medalia lui de aur pe care nu a obținut-o în 1960.
E o experiență de 20 de ani pentru el.
Bravo, Ramsey!
Statele Unite au câștigat aurul.
Trei, doi, unu!
Sunt reporter sportiv la televiziune din 1948.
N-am trăit niciodată ceva mai măreț.
Cea mai mare realizare a unui grup de tineri.
Partea cea mai frumoasă a venit după aceea.
Eram în vestiar.
Walter Mondale era acolo. Vorbeau cu Jimmy Carter.
Bună ziua, dle președinte.
Spune-le tuturor că-i apreciez.
Ne vedem mâine la Casa Albă. Suntem mândri de voi.
- Mulțumesc, vom fi acolo. - Succes!
- Sărbătoriți!
Nu sărbătorim.
Am petrecut la greu.
Ne-am distrat mult.
Bună, O.C.!
Mă întreb cum e să fii singurul medaliat cu aur din Charlestown.
E în umbra bătăliei de la Bunker Hill.
Americanii au câștigat acolo, au câștigat și la Lake Placid.
Americanii n-au câștigat la Bunker Hill.
Să nu te aud!
Doamne, cred că băusem prea multe beri.
Există o vorbă a lui Brook care să descrie acest moment?
Oricum am da-o, tot prost ieșim.
Dacă mă păcălești o dată, e vina mea, dacă mă păcălești a doua oară, e vina ta.
Au băut trei beri după meci
și eram…
cu gura mare.
Cum spuneam,
parcă eram maimuțe cu o minge de fotbal
vreme de două reprize.
În lipsa unor expresii mai bune, mă opresc aici.
A fost destul de bine.
- Bravo, Harrington! Erai praf. - Asta e…
E ridicol.
Ne-am adunat acum șase luni
din toate colțurile Statelor Unite, din medii diferite, cu credințe diferite
și am format o echipă.
Cel mai trist lucru e că vom merge pe căi diferite
și cine știe dacă-i voi mai vedea pe John Harrington sau David Christian?
Pentru mine va fi o dezamăgire.
Și o ușurare, cred.
Scuze.
Nu cred că vreunul dintre noi știa
că vom fi legați pe viață în acest fel.
Toți am mers în direcții diferite.
Și…
Dar toți ne întoarcem la asta.
E grozav.
Am senzația că avem un meci de jucat mai târziu.
Nu pare că au trecut 45 de ani.
Încă îmi amintesc
că nu voiam să-i dezamăgesc pe cei din încăperea asta
în niciun fel.
Cred că echipa se formează în timp.
- Și… - Da.
Ne-am antrenat în Norvegia, am fost amenințați cu excluderea,
iar alții ne-au luat apărarea.
Felul în care antrena Herbie a grăbit coeziunea echipei.
- Da. - Noi contra lui.
- Da. - Da. Sigur.
Cât a trecut de când a murit Herb?
- Peste 20 de ani? - Da.
Douăzeci și doi de ani.
Ne dorim ca măcar o dată
s-o fi lăsat și el mai moale și să fi discutat cum o facem noi acum.
Acum câteva luni am găsit asta.
Nu știam de ea.
E în plicul original de la Herb.
Presupun că a ajuns la toată lumea.
Asta a avut loc în iunie 1980, la două luni după Olimpiadă.
„Într-un alt plic,
vei primi o poză cu echipa
de la mine și de la Craig.
Asta reflectă respectul nostru pentru tine
ca sportiv și ca om.
Pentru mine, anul acesta nu a fost doar cel mai plăcut an ca antrenor,
ci și cel mai greu.
Cel mai greu, fiindcă a implicat multe decizii dificile
despre alcătuirea echipei finale.
Din acest motiv și pentru că am vrut să fiu cât mai obiectiv,
am refuzat contacte personale apropiate cu tine.
Anul ăsta a fost o provocare pentru toți.
Una de a funcționa ca o echipă unită, de a juca pozitiv și creativ,
de a ne împlini visurile.
Ai făcut față provocărilor și le-ai biruit.
Dacă e vreo echipă cu care mi-am dorit să mă identific la nivel personal,
asta e aceea.
Sper că va veni ziua aceea.”
Cred că cel mai mare regret pe care l-a avut după ce am terminat
a fost că n-a avut o legătură cu unii jucători.
Cred că asta l-a măcinat până când a murit.
Și a uitat să se ierte.
Am tot respectul pentru ce mi-a insuflat și pentru ce a făcut pentru mine,
dar aș vrea să-l fi cunoscut ca om.
Cred că i-a fost greu să nu fie ca ei,
să nu glumească și să nu râdă.
Trebuia să fie foarte distant.
CEREMONIA DE PREMIERE
SUA!
Cred că momentele sportive care ne rămân în minte
sunt cele simbolice.
Lake Placid e unul dintre ele.
A fost un moment uman, dincolo de unul sportiv.
SUA!
În cele două săptămâni,
oamenii au început să ne înțeleagă povestea.
Om fi din diferite părți ale țării,
cu idei și culturi diferite,
dar singurul element comun e că suntem americani,
iar când rămânem împreună și ne ajutăm reciproc,
putem realiza lucruri mărețe.
S-a întâmplat ceva cu mine în acel moment și…
A fost cât pe ce să clachez.
N-am putut spune nimic în direct pentru că eram copleșit.
A fost emoție după emoție.
A fost extraordinar să-l împărtășesc cu cei din tribune.
L-am văzut pe unchiul Tony…
Se vede că am ridicat pumnul.
Era unchiul meu care a venit la meci.
Cel care mi-a împrumutat banii.
A venit cu fratele și cu vărul meu și s-au strecurat în clădire.
Este…
E cea mai pură bucurie pe care o poți avea.
Am reușit ceva ce era imposibil.
Mă gândesc la toți cei care m-au ajutat.
La mama mea, sora mea, fratele meu.
La tata.
Vai…
Țineam neapărat ca, după fiecare imn național…
să-i mulțumesc.
În toată cariera mea…
și în NHL.
Nu s-ar fi întâmplat fără el și familia mea.
O, spune, drapelul cu dungi și stele
Tot mai flutură oare
Peste pământul celor liberi
Și peste casa celor viteji?
Totul se reducea la faptul că o echipă a realizat asta,
nu indivizi.
Asta am încercat să construiesc, o echipă.
SUA!
Țineam unii la alții.
Eram o familie. Încă suntem.
Într-un fel, acești tineri s-au adunat și au produs o surpriză incredibilă.
Un moment cu adevărat special, cum rar am mai văzut în sport.
Lumea întreabă: „Ce poate fi mai bun?”
Eu zic: „Nimic.”
SUA!
Nimic nu se compară cu sentimentul pe care îl ai alături de alți 19 tipi
cu care ai o astfel de reușită.
Și azi îmi dă fiori.
Hai, SUA!
Da!
Mersi, băieți!
Eram copii obișnuiți.
Eram puștiul care juca hochei pe stradă.
Cred că oamenii se identificau cu noi.
Ne-ați făcut mândri.
- Mulțumesc! - Mulțumesc.
Când vin oameni la tine și află că ai jucat în echipa aia,
încep să plângă…
Reacțiile pe care le primesc, corespondența după 45 de ani,
au fost cel mai plăcut lucru pentru mine.
N-am mai fost pe un stadion cu o asemenea energie.
- Mi se face pielea de găină și acum. - Da.
Eram o țară într-o perioadă grea
și, deodată, niște copii au adus bucurie țării la momentul potrivit.
Oamenii căutau motive de bucurie și am fost noi acel motiv.
Ar fi bun acum un an ca acela.
ÎN MEMORIA LUI
Subtitrarea: Marcel Negrău