Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Jag inser nu när jag blickar tillbaka…
…varför det blev så mycket större än bara en hockeymatch.
Hade det varit ett annat år, en annan motståndare eller en annan tid…
…hade det inte varit samma sak.
Hela landet hade ögonen på det här.
Det får fortfarande folk att le.
Den rena och skära glädjen.
Det hjälpte oss tillbaka till vad vi var och vad vi hoppades bli igen.
Landet behövde nåt att vara stolt över.
Och det var oss.
Det här är det mest sällsynta av sportevenemang.
Det behöver varken presenteras eller glorifieras.
USA och Sovjetunionen möts på isen i Lake Placid.
USA hade oddsen mot sig.
Vi var inga stjärnor utan vanliga killar.
Vanliga knegare.
De måste slå ryssarna, det bästa laget någonsin.
Det skulle bli en kross. Så dominant var Sovjets lag.
Den ultimata drabbningen, Ryssland mot USA.
Kalla kriget ser ut att återupptas i Lake Placid.
Det handlade om mer än hockey. Det var vårt levnadssätt mot deras.
Hockey var inget amerikaner tänkte på
förrän de i detta unika ögonblick tvingades att göra det.
Vi var fräcka nog att tro på seger.
Och vet ni vad?
Hela landet bara: "Helt jävla rätt."
Det var inte sport, utan amerikansk historia.
Slagskottet styrdes in.
Craig räddar. Ännu ett skott från Petrov.
USA!
Pavelich tar pucken. Passar till Schneider.
Slagskott i mål!
Det är en unik händelse som inte kan återskapas.
Här kommer de. Silk passar in i mitten. Mål! Det är kvitterat!
USA är på gränsen till att stå för den största OS-skrällen i modern tid.
Folk frågar vad som kan slå det, och jag svarar: "Inget."
Tror ni på mirakel?
MIRAKLET 1980: HOCKEYSKRÄLLEN I LAKE PLACID
- Då var vi här, Buzz. - Kul att vara tillbaka.
45 ÅR SENARE
Där är sektion sex. Våra familjer satt där.
- Ja, där borta. - Halvvägs upp. Det minns jag.
Det känns mindre än jag minns.
Vad jag minns är hur högljutt det var.
USA!
Man kände det när man satt på bänken, och det gjorde jag för det mesta…
Nu tänker jag mycket mer på de här killarna och kamratskapet.
Vi anade inte vad som komma skulle.
Vi visste att Lake Placid-borna, våra familjer och våra vänner var peppade
men vi hade ingen som helst aning om att det skulle bli så stort som det blev.
På den tiden hade vi inte mycket att jubla för.
Man vaknade och såg på nyheterna… Inget som fick en att le.
Vi blev som en katalysator som väckte liv i folk.
Att det var ishockey av alla sporter som enade landet överraskade oss.
Det står 1–1 med 10.30 kvar av första perioden.
Innan 1980 ansågs USA inte vara en stormakt inom ishockey.
Styrning i mål!
Man brukade slå USA.
USA:s lag har haft det tufft.
Inte en chans att de gör annat än förlorar.
De har skjutit tre gånger så många skott som USA.
Inför dagens match var USA tydligt förlusttippade.
Hockey var ingen stor sport i USA.
Den spelades varken i Mississippi eller i Texas.
Boston Globe anställde mig 1973.
Jag var en av hockeyreportrarna och USA var ett andra klassens lag.
De var rankade sjua eller åtta i världen.
Man tänkte att de var chanslösa.
För Sovjet var bäst i världen och visade inga tecken på att sakta ner.
De verkade snarare bli bättre.
Inte nog med att de vann allt, de vann stort.
Matchen 1980 skulle vara en hemmamatch och folk tänkte:
"Tänk om vi förlorar med 15–1 mot ryssarna på tv?"
USA:s olympiska kommitté ville undvika pinsamheter.
Så de gjorde på ett annat sätt.
Jag spelade för USA i VM 1979.
Sen blev jag assisterande tränare.
Vi hade tur om vi vann en enda match.
Det gjorde vi nästan aldrig.
Vi behövde förändring.
Herb var den perfekta personen för han hade idéer.
Många av er ingår snart i ett brödraskap av hockeyspelare från Minnesota.
Det finns inget i livet att vara stoltare över.
Gör er redo. Nu kör vi.
Minnesota var framgångsrika med Herb som tränare.
Man dominerade med Herb Brooks som tränare
och vann nationella mästerskap 1974, 1976 och 1979.
Han var landets bästa tränare.
Han införde ett spelsystem som var helt nytt för oss.
Det blir mer fokus på skridskoåkning och passningar.
Vi vill inte sluta spela fysiskt…
Pappa var född tränare.
Och så mycket tävlingsmänniska man kan bli.
Det fanns ingen större tävlingsmänniska.
Han var organiserad.
Ingen hade haft idén att låta ett lag spela 60–70 matcher ihop innan OS.
Det var nytt.
LAGUTTAGNINGEN INFÖR OS JULI 1979
För de flesta av idrottarna här på National Sports Festival
är uttagningen början på en dröm.
En chans att representera sitt land i OS.
USA vann senast guld i hockey 1960 i Squaw Valley.
Utmaningen för Herb Brooks inför OS i Lake Placid 1980 är enorm.
Vi har lite videomaterial vi vill visa er.
Oj, vem är det?
Alla kämpar om en plats i laget.
Man hoppas bli en av de 25 som kommer med i laget.
- Är det Janny i mål? - Ja!
Hur visste alla att det var du?
För han gjorde mål.
Enligt de olympiska reglerna fick man inte få betalt för att utöva sin sport.
Så om man spelade i NHL fick man inte spela i OS.
Så hela det amerikanska laget bestod av amatörer.
Förlusttippade, unga, spelade inte för att tjäna pengar.
Jag ville göra allt för att vara redo och förberedd för uttagningen
så jag tränade hårdare än jag nånsin tränat.
Jag skulle kalla det nervös upprymdhet.
"Det här är din chans."
Jag ville inget annat än att spela i OS-laget.
Det var helt nytt för oss alla.
Ingen av oss hade gjort det förut.
OS-LAGET UTTAGET
De listade 26 killar, men man fick bara ta med 20 till OS.
Det var inte säkert att man var en av de 20.
När landets bästa spelare tävlar om 20 platser är man självklart nervös.
6 MÅNADER TILL OS
Herb höll ett halvår långt OS-läger.
Han behövde göra ett lag av dem.
Han ansåg att "regionalism" var det största hindret.
Vi vill få ihop bästa möjliga lag.
Historiskt sett har Minnesota producerat många landslagsspelare.
MINNESOTA GULDETS LAND
Killarna från Minnesota utgjorde en viktig del
vilket var logiskt för de hade just vunnit ett nationellt mästerskap med Herb.
Var ni gräddan inom collegehockeyn?
Vi vill gärna tro att vi var det.
Vi hade ett riktigt bra lag.
Att bara bli inbjuden till uttagningen av OS-laget
var så mycket man kunde hoppas på.
Och från Boston University var vi fyra killar.
Jag själv.
Jack O'Callahan.
Mike Eruzione och Jim Craig.
Det rådde sund konkurrens
mellan grabbarna från östkusten och dem från Mellanvästern.
Vi från Boston gillade inte de som spelade för Minnesota och Herb.
Minnesotakillarna tyckte att de var tuffa. De kallade Bostonkillarna för "tårtätare".
De tyckte vi var snobbar. Typ att vi gick på privatskola.
De var så dumma. Jag gillade dem helt enkelt inte.
Herb sa: "Killarna i laget gillar inte varandra."
Många av dem var bittra rivaler innan de kom med i laget.
Kemin måste funka. Vi får inte besegra oss själva på eller utanför isen.
4 MÅNADER TILL OS
Jag tror vi spelade 60 träningsmatcher inför OS.
Det var tufft.
Vi åkte till Europa i några veckor och spelade i Holland, Norge och Finland.
Vi mötte Norge i en träningsmatch.
Det var en viktig måttstock för oss då vi skulle möta dem i OS.
Grabbarna längtade hem, men…
De var ju killar, och där var snygga tjejer i publiken.
De satt i båset och sa: "Oj, kolla den där."
Herb var så arg att han kokade.
Det slutade oavgjort, 3–3.
Matchen tog slut, vi skakade hand och skulle just gå av isen.
Plötsligt… "Stanna."
De brukade inte allvar och spelade utan intensitet.
De typ tog ledigt.
Vi började göra "herbies".
Vi älskade dem så mycket att vi döpte dem efter vår tränare.
De var typ som "idioten".
Från sargen till blålinjen och tillbaka, sen till mittlinjen och tillbaka.
Sen till bortre blålinjen och tillbaka.
Sen ner till andra sargen och tillbaka.
Ismaskinsföraren kom och sa: "Ni måste av isen."
Han gick och släckte lamporna.
Nu var det släckt och Herb tvingade dem att fortsätta.
Naggy, lagläkaren, sa: "Herb, du har ihjäl dem."
Under övningen slog killar med klubborna mot sargen.
Herb sa:
"Hör jag en klubba till mot sargen får ni hålla på tills ni dör."
Jag minns att vi höll på i en timme och en kvart.
Vi gick in i omklädningsrummet och då sa han:
"Spelar ni så imorgon blir det mer av samma vara."
Nästa dag vann vi med 8–0.
Jag sa dag ett att jag inte kommer att vara er vän.
Jag beundrar er talang, och därför kommer jag att pressa er.
Jag såg vad spelarna tyckte om honom.
De gillade honom inte.
"Hatade" är nog fel ord, men han var inte rolig att spela för.
Jag var rädd för Herb.
Vad var det för hakning? Sluta haka och börja spela!
Killar klagar över hur jobbigt det var att spela för honom några år i Minnesota.
Jag svarar: "Prova att bo med honom i 20 år."
Jobba! För helvete!
Herb hade en intensitet
som var bortom allt jag sett hos någon annan.
Stan, vi spelar inte basket! Kom igen nu!
Jag tyckte att han var knäpp.
Hur kan man vara så sur?
Herb fick en att känna att man aldrig var bra nog.
Han visste hur han skulle provocera oss.
"Din talang räcker inte för att vinna på ren talang."
"Ben av guld och hjärna av skit."
"Du spelar som om du har en femkilosfis på huvudet."
Hur ser en femkilosfis på huvudet ut?
Jag är 68 år och vaknar fortfarande kallsvettig.
"Du spelar sämre för varje dag, och just nu som om det var nästa vecka."
Det krävdes unika personer för att stå ut med Herbs skit.
Gör som jag sa åt dig!
Han var ett riktigt as att spela för.
Många av dem var bäst i college men säger att de aldrig pressats så.
Jag försökte bara få dem att leva upp till sin potential.
Herb gjorde sig avsiktligt till vår gemensamme fiende.
Det skulle vara vi mot honom.
Vi var inte längre rivaler sinsemellan. Nu spelade vi i samma lag.
Den röda tråden vad gällde spelarna var att samtliga var från arbetarbakgrund.
Våra pappor jobbade i gruva eller på fabrik.
Hela laget var så.
Därför klickade vi till slut väldigt bra med varandra.
Men medan vi försökte bli ett lag gick landet igenom en tuff period.
Det är officiellt: Det blir lågkonjunktur i USA i år.
Ökad arbetslöshet drabbar en miljon
och näst värsta inflationen sen andra världskriget.
Det finns inga jobb.
Det drabbar oss låginkomsttagare värst.
Det var mitt första årtionde som krönikör
och USA:s kultur var 1979 i en depression.
Jag skulle beskriva det som att landet sa: "Kan ingenting gå bra?"
Olyckan inträffade på kärnkraftverket Three Mile Island.
Jag minns att vi som land var väldigt frustrerade.
Läget har inte förändrats för de amerikanska gisslan i Teheran.
Medborgare hölls gisslan i Iran.
Räntan var nästan 20 procent.
Folk köade för bensin.
Jag har redan stått i två köer.
- Nu på morgonen? - Ja.
Jag har slut på bensin.
Kontakta presidenten. Varför låter han detta fortgå?
Det råder en förtroendekris
som hotar att förgöra USA:s sociala och politiska struktur.
Hade vi tappat stinget?
Det var så folk tänkte.
Och vi var mitt i ett kallt krig
som var så kallt det kunde bli innan det hettade till.
"Stora stygga ryssen."
Alla var oroliga hela tiden och undrade när bomben skulle falla.
Det var ännu en spänd dag mellan stormakterna
i Kreml i Moskva och i FN:s säkerhetsråd i New York.
De var fienden, Darth Vader.
Inte bara politiskt, utan även i hockey.
De exporterade två saker: Sitt hockeylag och vodka.
Sovjet förstod att idrottslig dominans skulle skapa en känsla av makt.
I Ryssland användes termen nasja komanda.
"Vårt lag."
"Vi definierar vårt land efter hur nasja komanda presterar i OS."
"Det är våra grabbar. Ingen annans."
SOVJETS LAG DOMINANT
SOVJETS OS-LAG ÅNGAR PÅ LEKER MED HOCKEYVÄRLDEN
Sovjet har vunnit guld i varje OS sen 1960.
När " The Big Red Machine" kommit igång är de svårstoppade.
De tränades för att vara bäst i världen, och det var de.
På den tiden fick bara amatörer ställa upp i OS.
Sovjet struntade i amatörregeln.
Alla i Sovjet jobbade för staten.
Sovjet påstod att spelarna var studenter eller soldater.
De var hockeyproffs.
Tretjak var världens bästa målvakt.
Man kunde säga: "Vi fokuserar på Charlamov ikväll."
Då hade de fortfarande Krutov, Maltsev, Petrov, Fetisov…
Vartenda namn i truppen fick en att tänka: "Herregud."
Var börjar man ens?
Ingen kunde slå dem.
"De är för bra."
Mål!
- Hur upplevde ni hans fixering på Sovjet? - Han pratade inte om annat.
Den generationens pappor pratade om Joe Namath, Babe Ruth och Mickey Mantle.
Han pratade om Aleksandr Jakusjev och en massa otroliga ryska spelare.
Sovjets träningar på 70-talet…
Han tog reda på var de tränade och spionerade för att stjäla övningar.
Han ville komma på ett sätt att slå dem.
Jag bestämde mig tidigt. Vi skulle spela helt annorlunda.
Vi skulle ändra hur vi tränade och spelade.
Vi var ett experiment för Herb.
Vi skulle träna som de tränade.
Vad gör Sovjet så bra?
Otrolig fysträning.
Hoppa, hoppa, hoppa!
Var gång man möter ett bra europeiskt lag
orkar man i en period eller två innan man blir tröttkörda.
Man orkar inte.
Vi skulle inte bli tröttkörda.
2 MÅNADER TILL OS
Få loss pucken.
Se upp, Mike!
Dave Silk la sig på mållinjen en dag när vi körde herbies.
"Jag pallar inte mer. Nu dör jag, och han bär skulden."
Du måste vara stark där.
Svaga sidan, Bobby!
Herb manglade oss.
Jag utmanade dem.
Mycket under träningen var för att få ut dem ur sin bekvämlighetszon.
Förutom Sovjet var vi det lag i världen som var i bäst form.
Kämpa på eller ge upp, och jag vägrar ge upp.
Skrik du åt mig. Jag måste bara stå ut i två timmar.
Sen är träningen över, vi tar några öl på baren,
sen går jag hem och gör mig redo för dig imorgon.
Jag såg mig själv som nån som jobbar hårt
tack vare arbetsmoralen och värderingarna jag lärde mig som barn.
274 Bowdoin Street. Tre familjen bodde där.
Moster Ann och morbror Jerry på första våningen.
Med mina kusiner Karen, Geraldine och Bubba.
På tredje bodde faster A.T., farbror Tony
och kusinerna Tony, Richard, Gail och Linda, Laurie, och Richard.
På andra våningen bodde jag, mamma, systrarna Connie, Nancy, Jeannie, Nettie,
jag själv och min bror Vinny.
Fjorton barn och sex vuxna.
Vi brukade spela hockey på tennisbanorna om vintern.
Jag ville spela för att vännerna spelade, men hade inga skridskor.
Jag lånade syrrans konståkningsskridskor med blå tofsar framtill
och gick ner till tennisbanorna och började spela hockey.
Jag var 12 år och ville på hockeyläger.
Ett två veckors träningsläger kostade 75 dollar.
Mina föräldrar hade inte råd så jag frågade farbror Tony.
"Får jag låna 75 dollar? Jag vill gå på hockeyläger."
"Absolut." Så jag gick på lägret.
Under vintern kom det snöstormar och jag längtade efter dem.
Då tog man skyffeln och gick ut.
Efter några snöstormar hade jag tjänat in 75 dollar.
Jag gav dem till farbror Tony.
Han såg på mig och sa: "Tack så mycket." Sen gav han mig pengarna igen.
"Nu har du lärt dig att man ska betala sina skulder."
Arbetsmoralen jag fick under uppväxten hjälpte mig nog mycket.
- Är du nöjd med truppen? - Väldigt nöjd.
Fast vi letar alltid efter sätt att bli bättre.
Hur säkra var ni på att bli uttagna till laget?
Inte alls.
Var du säker, Phil?
Varenda träning var en uttagning.
Varje månad petade han nån.
Vid jul var det 22 killar kvar.
Alla visste att endast 20 fick åka till Lake Placid.
Han hotade att peta mig.
Några veckor innan OS började han säga att jag inte spelade bra nog.
"Jag tvingas nog peta dig."
"Du får bli assisterande tränare."
"Jag säger att du har skadat ryggen och inte kan spela."
En del av mig tänkte: "Så kan han inte göra!"
Men den andra delen tänkte: "Det skulle han kunna göra."
Mike och jag delade rum. Han var nervös, det var vi alla.
Det var dagen då vi skulle åka till New York.
Mike och jag hade packat väskorna och tre lagkamrater skulle hämta oss.
Vi fem trodde att vi skulle till Lake Placid.
Då ringde det.
"Ralph, Herb till prata med dig."
Vi körde till hotellet.
Jag hade nästan panik. Jag kände mig illamående.
Jag gick in genom dörren.
Herb var på gränsen till tårar.
Rödsprängda ögon, väldigt upprörd.
Han fick inte fram ett ord på flera minuter.
Han pekade på sin stol, satte sig, och sen hade vi ett samtal i tio minuter.
Han sa vad han gillade med mig.
Att jag var en gentleman, skicklig, alltid presterade och tränade hård.
"Men jag kan inte ta med dig till Lake Placid."
Det ögonblicket…
Han visste vad jag genomled, för han hade själv genomlidit det.
Samma sak hände mig. Jag kom nästan med i OS-laget 1960.
Två dagar innan OS började knackade nån på dörren.
Landslagschefen sa: "Gå till tränaren." Tränaren sa: "Herb, jag måste peta dig.
Jag var siste man att petas.
Så jag åkte hem och såg det på tv.
Det här är största matchen i OS. USA mot Sovjetunionen.
Amerikanerna höjde sig och tog USA:s första guld.
Matchen är slut! USA vinner!
Min pappa tittade på mig och sa: "Tränaren petade visst rätt kille."
Bara pang!
Pappa blev förkrossad.
Det ärrade honom.
Han ville inte behöva peta mig. Det tärde på honom.
Jag visste att dagen skulle komma men kunde inte hantera det.
Jag sa: "Det som verkligen stör mig är att jag tror att ni har chans på guld."
Då började han skratta lite.
Han smålog och sa: "Jösses vad du är optimistisk."
"Jag hade varit jättenöjd bara att få slåss om en medalj."
"Oavsett valör."
Vi höll lagmöte och Herb sa:
"Om vi spelar på topp och har lite flyt så kan vi vinna brons."
"Glöm guldet, det vinner Sovjet."
Alla förhoppningar om att slå dem sjönk efter matchen i Madison Square Garden.
Vi flög till New York för att möta ryssarna.
Vi hade tränat ett halvår för detta.
Det var en måttstock för oss.
Det bådade ont att vårt lag applåderade när deras presenterades.
När vi klev in på isen tänkte vi: "Fan, de är riktigt bra."
Lyckas inte ta sig ur zonen.
Skott i mål!
Sovjet tar ledningen.
Ett skott från Maltsev.
Charlamov, veteranen.
Mål!
Krutov skär in, skott, mål!
De krossade oss.
Maltsev på högerkanten, skottläge, mål!
När jag såg det målet tänkte jag: "Gud! Hur gjorde han det där?"
Från högerkanten, mot första stolpen. Vilket avslut.
Jag gick fram till Herb i båset och sa: "Vi är chanslösa."
"Det menar du inte?"
Två amerikaner golvade varandra. Vilken kollision.
Vilken smäll han fick. Det var matchens hårdaste tackling.
De mosade oss i stort sett.
Det kunde lika gärna ha blivit 20–3. De var så mycket skickligare.
Om jag var spelare hade jag varit modfälld.
De lekte med USA.
Det gjorde det stundande mötet i OS till en skrämmande tanke.
Det skulle bli en kross.
Det är nog inte alls att överdriva om man påstår
att det inte bara var två lag på isen,
utan två nationer som representerade olika världsbilder och framtider.
Idag genomfördes en statskupp i Afghanistan.
Sovjetiska trupper deltog i den.
Sovjets agerande är ett allvarligt hot mot freden.
President Carter säger att USA inte kommer att delta i sommar-OS i Moskva
om Sovjet inte lämnar Afghanistan.
Jimmy Carter sa att nåt behövde göras
och att vi inte skulle delta i OS i Ryssland.
Det var en allvarlig symbolisk gest.
Världens konflikter spillde över på de olympiska spelen.
När idrottarna började samlas i New York rådde kalla krigets politik,
vilket ännu var väldigt kallt.
Att USA kan komma att bojkotta OS i Moskva
har inte dämpat sovjeternas iver att vinna guldmedaljer i Lake Placid.
Ryssarna ville ge glans åt sitt land på vår mark.
Jag tror att de beslutade:
"Vi åker till USA och vinner guld i så många evenemang vi kan
för att visa att vi är bättre."
Bear, här borta.
På frågor om det politiska svarar man att det inte var därför vi var där.
Vi var olympier.
"Jag har tagit mig till OS. Vilken stor ära."
INVIGNINGSCEREMONIN
Ryska OS-laget gick in iklädda sina galna pälsrockar.
- Men de var varma. - Det var kallt.
- Visst var det? - Iskallt.
Ryssarna hade sina pälsrockar och stora pälsmössor.
Den ryska björnen och den amerikanska cowboyen.
Och nu värdlandet USA.
Man hade förberett sig hela livet inför det ögonblicket.
Nu behövde man vara redo att köra.
Att få gå in under invigningsceremonin var vad jag hade drömt om.
Jag är glad att officiellt kunna inviga
de 13:e olympiska vinterspelen i Lake Placid.
Jag växte upp med OS.
Vart fjärde år satt jag fastklistrad vid tv:n.
OS-laget var nåt man aldrig trodde att man skulle få vara del av.
Mina tidigaste minnen är att jag åkte skridsko i trädgården.
Jag växte upp i Michigan i ett litet hus i ett arbetarklassområde.
Pappa fick mig och min bror att börja med hockey.
När det hade snöat packade vi snön med kängorna,
drog ut en slang ur källarfönstret och gjorde vår egen rink.
Allt i Flint, Michigan hade med bilindustrin att göra.
Pappa jobbade på en fabrik och tillverkade bildelar.
Hans yrkestitel var smörjare.
Han såg till att maskinerna gick som de skulle.
Jag var 19 år.
Den sommaren blev han sjuk.
Det kom plötsligt.
Det började som melanom men utvecklades till hjärncancer.
Så hans hälsa försämrades snabbt.
Ja, det var…en väldigt tuff tid.
Särskilt att åka iväg och inte finnas där för honom.
Men han insisterade
att om jag hade chansen att spela för landslaget skulle jag ta den.
OLYMPISKA BYN
VÄLKOMMEN VÄRLDEN
- 13: - E OLYMPISKA VINTERSPELEN
Man körde på små enfiliga vägar
och plötsligt kom man till ett samhälle på högst 3 000 invånare.
Och då räknade man husdjuren.
Det var pyntat för OS.
Det verkade lite malplacerat.
Bara titta på var skridskobanan var. Den låg precis utanför en skola.
Alla var peppade på Eric Heiden. Han var den stora stjärnan.
USA:s skridskolag hade höga förväntningar på sig.
Hockeylaget…
Inte en chans.
USA KAN INTE VINNA
Väl i Lake Placid var vi som i en bubbla.
Vi visste inte hur snacket gick utanför men vi visste att det skulle bli svårt.
Om man läste Sports Illustrated så skulle Sovjet vinna guld.
Tjeckoslovakien kunde kanske skrälla, och USA skulle bli mellan sjua och tolva.
USA MOT SVERIGE 12 FEBRUARI 1980
Som lag tror jag att vi var nyfikna och ängsliga
och undrade hur vi skulle prestera på den nivån.
1980 års hockeyturnering bestod av två grupper om sex lag.
Man mötte lagen i sin grupp. Två poäng för vinst, en för oavgjort.
Ettorna och tvåorna gick till slutspel.
Det rådde ingen speciell stämning.
Svenskarna var segertippade.
Få pratade om matchen.
Arenan var halvfull.
Man hörde pucken studsa mot sargen.
Jag minns att jag tänkte:
"Jag trodde att det skulle vara lite bättre än så här."
Svenskarna var jättebra. "Gud, vi har ingen chans mot dem."
De hade ett bra lag. De var snabba.
Nummer 23 passar till Berglund som styr in den bakom Craig.
Sverige tar ledningen med 1–0.
Vi spelade inte särskilt bra första perioden.
Vi åkte runt lite på måfå och gjorde inte vad vi kände att vi kunde.
Vi var alla jättenervösa.
Sen skadade jag mig första bytet.
Hela låret var ett enda stort blåmärke.
Det gjorde ont som fan. Jag kunde inte röra på benet.
Jag tänkte att matchen var över för mig.
Jag låg på rygg i omklädningsrummet med en ispåse mot benet.
Jag grät.
Ett byte och så var mitt OS över.
Sen kom Herb in.
Herb skällde ut Robbie.
Han sa att han aldrig skulle spela i NHL, att han var en mes, och så vidare.
"Sluta mesa dig. Ut och spela."
Jag spelade för honom i tre år i Minnesota och gjorde allt han sa, alltid.
Jag var en god soldat.
Jag fattade inte varför han sa så och tappade fattningen.
Det var så här nära att jag…
Han gick därifrån precis när jag skulle drämma till honom.
Jag var så nära.
Jag tänkte: "Gud, vad har vi gett oss in på?"
"Vi har bara spelat 20 minuter och håller redan på att falla i bitar."
För första gången i livet hade jag tvivel om Herb.
"Vi spelar i OS och han har blivit knäpp."
I princip sa jag: "Jag bestämmer om jag kan spela, inte du."
Jag ville spela, så jag gjorde ett försök.
På väg ut blinkade han åt mig. Typ: "Uppdraget slutfört."
Jag behövde skaka liv i killarna.
Jag visste hur man provocerade McClanahan.
Så jag var hård, men sen spelade han som fan.
Robbie gick med ut igen.
Han kunde inte sitta ner, så han stod upp mellan bytena.
Pucken rullar till bortre hörnet…
Lundqvist gör mål!
Sverige har plötsligt tagit ledningen.
Jag minns att mamma och jag var på matchen.
- Kelly grät. - Jag grät.
"Har vi kommit så här långt för att förlora?"
Vi började matchen dåligt.
Men i tredje perioden höjde vi oss.
Craig sitter på bänken med endast 41 sekunder kvar.
När man ligger under med ett mål byter man målvakten mot en anfallare.
Vi behövde hitta ett sätt att göra mål.
Förlorar vi matchen mot Sverige tar vi oss inte till slutspel.
Ramsey passade mig och jag la ner pucken längs sargen.
USA ligger under med ett mål.
Längs sargen, ut i mitten, mål!
Baker!
OS-arenan i Lake Placid blir som tokig!
Ett oerhört viktigt mål för USA.
Ett oväntat bra skott.
Ja, det har du rätt i.
Kanske vårt viktigaste mål.
USA ledde aldrig mot Sverige.
Det var målvakten Jim Craig som höll dem kvar i matchen.
Jag var ett av åtta barn. Vi var irländska katoliker.
Jag brukade skriva ett kärleksbrev till mamma varje morgon
och lägga det i brevlådan innan jag gick till skolan.
Alla i familjen säger jämt att jag var mammas favorit.
Det brukade göra mig upprörd men nu är jag stolt över det.
Jag satt och klottrade längst bak i klassrummet.
Mrs Barry, min lärare i trean, sa: "Vad sysslar du med?"
"Jag övar på min autograf." Hon sa: "Varför då?"
"För en dag kommer den att vara värd mycket."
Vi spelade hockey i källaren, och i köket. Vi gjorde inget annat.
Jim Craig, en målvakt i toppform. 15 vinster, noll förluster denna säsong.
Mitt första år på Boston University blev min mamma sjuk.
Cancer är en så elak sjukdom.
Hon låg på sjukhuset i Boston.
Jag gick inte och åt efter träningarna utan tog tåget till sjukhuset.
Mamma sparade sin mat åt mig och vi åt ihop.
Mamma var oerhört stark.
Hon hjälpte mig, gav mig lov, och förväntade sig
att jag skulle fortsätta, för annars skulle hon bli besviken.
Vi satte upp mål. Jag ville tas ut i OS-truppen.
Hon sa: "Låt inget komma i vägen för det."
Folks styrka går inte förlorad när de dör. De ger den till nån som förtjänat den.
Så…
Det betydde…
Hon gav mig mycket av sin styrka.
Mina söner hade en fantastisk mor.
Hon var oerhört hängiven och vigde sitt liv åt dem och familjen.
Hennes kläder hängde kvar i garderoben.
Han satt hemma ensam.
Han var en olycklig man som mist sin bästa vän.
Han visste inte hur han skulle gå vidare.
Den största glädjen OS gav mig var att det gav pappa nytt liv.
Den grekiske stoikern Epiktetos sa: "Kom ihåg att du skådespelar i en pjäs."
Vare sig man är ofrälse eller kung
så ska man spela den roll man givits.
Men någon annan tilldelar en rollen.
Våren 1979 hade jag just vunnit ett nationellt mästerskap.
Jag utsågs till mästerskapets och lagets mest värdefulle spelare.
Rätt stora grejer.
Minnesota är bästa laget i landet. Vi är bäst!
Jag var så ung. Jag ville inget annat än att spela hockey.
Efter att vi vunnit mästerskapet satt jag utanför universitetets idrottsanläggning
och läste en intervju med Herb Brooks i vilken han sa:
"Om vi ska vinna 1980 behöver vi en bra målvakt."
Hela jag log.
Citatet fortsatte: "Och den där Jim Craig är en sjuhelsikes målvakt."
"Oj, det blir svårare än jag trodde."
Jimmy var förstahandsvalet. Jag tyckte att han var bäst.
Janaszak gillade inte det
men när man inte får spela mycket måste man visa stor karaktärsstyrka.
Där var 240 spelare på plats i Lake Placid och jag var den ende som inte fick spela.
I stället för att sura över det var Steve positiv.
Han jobbade alltid röven av sig.
Jag spelade rollen som jag givits.
Att bara sitta på bänken är det svåraste jag gjort i mitt liv.
För man är inställd på att spela, och nu måste man sitta där utan att klaga.
Olympiska byn hade ett nöjescenter, bredvid kafeterian.
En kväll gick några av oss dit för att titta på Saturday Night Fever.
En av IOK:s tolkar kom gående i korridoren.
Hon var söt. Jag ville lära känna henne lite bättre.
Jag bjöd henne på glass och grejer varje gång vi gick dit.
Femton månader senare blev den tolken min fru.
Jag friade och vi gifte oss i maj 1981.
Hon är det bästa som nånsin hänt mig.
Trots att jag inte fick spela
är jag den mest lyckligt lottade av de 20 i laget, utan tvekan.
Tid för första varvet: 31,803.
USA MOT TJECKOSLOVAKIEN 14 FEBRUARI 1980
Det blir utan tvekan en hetlevrad match.
USA har ett mycket tufft spelschema.
Nu ska de möta silvermedaljörerna från fjolårets VM, Tjeckoslovakien.
De är ett mycket bra och erfaret lag.
Att börja med att möta Sverige och Tjeckien…
Snacka om eldprov.
Tjeckerna väntades slå oss, och slå oss enkelt.
Vi behövde spela vårt spel.
Strax utanför Tjeckoslovakernas blålinje.
Marián Šťastný jagar Broten som passar till vänster sida, mål!
Eruzione stänker in 1–1!
USA spelar riktigt bra.
De pressar dem hårt.
Schneider styr in den!
Vad lätt det såg ut.
Tjeckerna ansågs vara näst bäst i världen.
Och vi spelade bra.
Man kände att vi gjorde något rätt.
Mark Johnson gör mål!
Mål!
USA har drygat ut ledningen! Schneider!
Det är helt otroligt.
McClanahan bryter sig in och skjuter i mål!
Vi dominerade.
Det gav oss enormt mycket självförtroende.
Nu började folk prata om hockeylaget.
USA!
Det var första gången jag hörde "USA!" skanderas.
Det hade inte hänt innan.
Det var en vändpunkt
för under 70-talet brändes det amerikanska flaggor.
Vi gick från att bränna vår flagga till att vifta med den.
Sju-tre, och firandet fortsätter här i Lake Placid.
Tjeckoslovakerna var oerhört frustrerade. Skulle de förlora mot oss med fyra mål?
Då valde en av dem att spela grishockey.
Med tre minuter kvar får Mark en tjuvsmäll av en tjeck.
Mark Johnson ligger ner. Han har spelat jättebra idag.
- Jag såg inte vad som hände. - Det gjorde jag.
Neliba cross-checkade honom över halsen. Det var brutalt.
Han var vår bäste spelare. Vi hoppades att han inte var skadad.
Rakt ner i halsen.
Vi ska köra ner klubban i halsen på dig.
- Skräckinjagande blick. - Ja.
När han får den blicken, och jag har sett den förr…
Den blicken vill man inte se.
Han var förbannad.
Jag hade aldrig sett honom så arg.
Du ska få äta upp klubbjäveln.
Trots att han var jobbig att spela för så brydde han sig om oss.
- Han var arg för att det var "Magic". - Vår bäste spelare.
Han hade inte brytt sig om det var nån annan.
"Vi får inte förlora Mark. Utan honom är vi chanslösa."
Vunnen tekning, Šťastný. Fick inte kontroll på pucken.
Strobel. Sex sekunder kvar.
Fem, fyra, tre, två, ett.
Matchen är slut i samma sekund som Jim Craig tar pucken.
USA vinner en oerhört välspelad match mot Tjeckoslovakien.
Om man frågar folk vad som imponerat på dem mest hittills
svarar de flesta USA:s hockeylag.
Laget lovordades inte inför OS, snarare rådde tvivel.
De har börjat kallas publikens favoriter.
Ingen kommer att jubla mer idag än människorna som trängs i det här huset.
Fyrtio mödrar, fäder, bröder och systrar till de amerikanska spelarna.
Jag fick jäkta ur duschen och byta badrum för att raka mig och borsta tänderna.
Jag glömde tandkrämen och fick springa och hämta den
innan nån tog badrummet.
Mammorna såg mig gå ut och stängde dörren jag har till höger här.
Vad gör man?
Helt otroligt. Min pappa var bäst.
"Päronträd får päron." Han var ett päronträd och jag ett päron.
Jag är från Charlestown i norra Boston.
Där bodde poliser, brandmän, elektriker som min far,
rörmokare, rörläggare och gangstrar.
Allihopa gick till kyrkan på söndagarna.
Alla visste vilka de var, men ingen sa nåt.
Växer man upp på såna platser vet man att man ska undvika trubbel.
Ibland är det oundvikligt och då måste man kunna slåss.
Jag var alltid sån, redan när jag spelade hockey.
Jag avskydde att förlora.
Jag kan förlora ett parti dam, jag är ingen psykopat.
Men jag spelade med intensitet.
Den här upplevelsen kommer nog att gynna mig.
Jag hade tackat nej till en miljon bara för att få tävla.
Att spela för sitt land är en oslagbar känsla.
Oj. Det klippet har jag inte sett.
Jag var nära att börja gråta. Jösses.
Att spela i OS var min dröm.
Jag ville det så gärna.
Det börjar dra ihop sig i Lake Placid.
Det blir ännu en hektisk dag, den mest hektiska hittills.
Igår skanderades det "USA! USA! USA!" och idag "Eric! Eric! Eric!".
Eric Heiden är den förste att vinna fem guldmedaljer i ett vinter-OS.
Mellan loppen var jag hockeysupporter.
Hockeylaget spelade inte när jag tävlade, och när jag var ledig hade de match.
Jag satt i publiken.
OS-hjälten Eric Heiden, och publikens favoriter: hockeylaget.
Det största och mest oväntade stod 20 rinkråttor för.
Slagskott i mål!
Det perfekta målet.
"Oj, de vann."
Två dagar senare: "Jösses, de vann igen."
Inför OS hade USA nästan ingen chans att ta medalj i hockey
men det räcker med oavgjort mot Västtyskland för att gå till slutspel.
Returen slås in!
Plötsligt tänkte man: "Jösses, vi har chans på medalj."
USA vann ikväll, men nu måste de möta Sovjet.
- Orättvist. - Ja.
I slutspelet skulle USA möta Sovjet.
Samma lag som slog dem med sju mål några veckor tidigare.
Medan USA byggde momentum gjorde ryssarna som väntat: krossade.
Sovjet vinner enkelt med 16–0.
Sovjet slår Holland med 17–4.
SOVJET SLÅR POLEN MED 8–1
Sovjet körde över dem.
Men de verkade lite likgiltiga, mer än tidigare.
De var nonchalanta.
Herb pratade ständigt om hur ungt vårt lag var.
"Vi är i bäst form och de hänger inte med om vi spelar vårt spel."
Han trodde på oss.
Vi var redo.
Vi var förberedda.
Det innebär inte säkrad seger, men att man är redo.
Pappa sparade alla sina anteckningar från 1978 till 2000.
Taktikböcker, anteckningar om spelare…
Här är en om Sovjet.
"De är arroganta och kaxiga. De respekterar inte motståndarna."
Det råder mer förväntan och upprymdhet än nånsin tidigare under detta OS.
Vad var oddsen inför turneringen
att USA och Sovjet skulle mötas som två obesegrade lag?
Det rådde enorm förväntan.
Ken Dryden var min medkommentator.
Vi var på väg till arenan när jag sa:
"Det bästa vi kan hoppas på
att det bara står typ 3–1 till Sovjet efter halva matchen."
Han svarade: "Om man kan hockey, och vet hur stor skillnad det är på lagen,
hur är det ens möjligt?"
För mig fanns det inte på kartan att vi skulle slå dem.
Vi hade inte den minsta chans.
Tusentals amerikaner samlas framför tv:n medan USA:s lag kliver ut på isen.
Varenda tv visade matchen.
Men den här familjen i Winthrop var utan tvekan mest spänd.
Lagkapten Mike Eruziones familj.
Jag visste att familjen kollade, men anade inte hur stor matchen var.
Tidningarna började rapportera om det.
Många av oss bildar vår uppfattning efter tidningarna och sa:
"Det är mer än en hockeymatch."
Det finns de goda och de onda.
I det här fallet var avgränsningen tydlig.
Vi visste inte vilken påverkan vi haft på resten av landet.
Med undantag för telegrammen.
Den långa korridoren till rinken, som säkert var 50–60 meter,
var täckt av telegram med lyckönskningar.
Jag minns ett från en kvinna i Texas.
Det stod bara: "Slå de jävla sovjeterna."
Det rådde nervös upprymdhet i omklädningsrummet.
Alla förberedde sig på sitt sätt för hur vi skulle spela
och väntade på Herbs tal.
Jag minns att han tog fram nåt ur fickan…
Här har vi det berömda talet.
"Ni föddes för att spela."
"Ni är ämnade att vara här. Det här ögonblicket tillhör er."
Sen gick han.
Vi klev ut på isen och jag tittade upp.
Även om arenan inte rymde mycket publik så var det sprängfullt.
Man bara: "Oj."
Det var ruter i Dave Christians mamma. "Vi måste få igång publiken."
Hon började skandera: "USA!"
USA!
Det var min far, syster och mor.
Oj.
Det var otroligt högljutt.
Spänningen och nervositeten ökar.
Den olympiska arenan är fullsatt.
Jag är Al Michaels, här med Ken Dryden. Det här blir en rolig kväll.
Många här kan nog inte skilja en blålinje från en klädlina.
Det kvittar, för det som väntar är det mest sällsynta av sportevenemang.
Det behöver varken presenteras eller glorifieras.
Politiskt eller nationalistiskt ses matchen säkert annorlunda
men tydligen är det en hockeymatch.
USA och Sovjetunionen möts på isen i Lake Placid.
- Ken, vad har du för tankar? - USA ska nu få se vad de går för.
Det är en sak att vara unga och lovande, en annan att vara bra.
De kommande timmarna
kommer USA:s spelare uppleva sitt livs mest prövande men kittlande tid.
De kommer att få reda på mycket om sig själva.
Hur bra de verkligen är.
Vi hade spelat viktiga matcher förr, men inget som kom i närheten.
Men det fina med sport är att förr eller senare ska matchen spelas.
Då bär det av!
USA får inte ut pucken ur egen zon.
För 13 dagar sen förlorade man mot Sovjet med 10–3.
Tempot var väldigt högt. Man kände att matchen var speciell.
Skott! Craig räddar.
De hade ben som trädstammar.
Vi kunde inte rubba dem.
Jag fajtades med Krutov. Han kallades "Den ryska stridsvagnen".
Vi kolliderade flera gånger i matchen. Det var som att köra in i en vägg.
Pavelich tar pucken. Skott och Tretjak räddar!
Buzz hade pucken men fick en slashing och tappade den.
Slagskottet styrdes i mål.
Han styrde in den.
"Okej, nu ligger vi under."
USA har ännu inte haft nåt längre anfall
och verkar ha stoppats av ryssarnas tacklingar.
Tror man på förlust så förlorar man. Vi var nervösa, men inte rädda.
Det kan jag lova er.
Pavelich stjäl pucken.
Mark drog alla åt höger, passade till mig, och målvakten hann inte med.
Skjuter i mål!
Buzz Schneider!
Buzz dundrade in en förbi Tretjak.
Såna skott väntar man sig att Tretjak ska rädda.
Vi visste hur vi behövde spela mot dem.
Men man hade en dålig magkänsla att nåt skulle hända.
Golikov, nummer 23, till Makarov. Tillbaka till Golikov och mål!
Pucken gick in via den amerikanske backen och Sovjet tar ledningen med 2–1.
Matchen i MSG som vi förlorade med 10–3 gjorde dem nog högmodiga.
De såg oss inte som ett hockeylag utan ett gäng collegekillar.
De hade noll respekt för oss.
Det var mot slutet av perioden och Sovjet hade pucken i USA:s zon.
De tänkte inte gå på avslut.
Klockan tickade.
Tolv sekunder kvar av perioden.
Jag såg att det var åtta sekunder kvar.
Jag såg att Dave Christian hade pucken.
Jag åkte mot båset i tron att perioden var slut.
Plötsligt ser jag Mark flyga förbi mig. "Vart är han på väg?"
Tretjak räddar långskottet men Johnson tar returen och gör mål!
Med en sekund kvar av perioden!
Klockan står på noll.
Deras backar tvekade ett ögonblick och jag hann smita igenom.
Jag var rädd att perioden hunnit ta slut. Jag vände mig om och tittade på klockan…
Jag undrade om målet skulle räknas.
Målet räknas! USA har kvitterat till 2–2!
Därför kallar vi honom "Magic". Han var vår Magic Johnson.
Vår bäste spelare med stor marginal.
Vi var glada. Det stod 2–2 trots att vi spelat halvbra.
Marks mål gav oss en massa självförtroende.
Och skanderandet börjar. "USA!"
Vi var kvar i matchen.
Alla var superpeppade i omklädningsrummet.
"Vi hänger med i deras tempo, vi kan slå dem."
Dags för andra perioden och Sovjet har gjort ett byte.
Vladimir Mysjkin byts in efter att Tretjak släppt in två i första.
Vi blev chockade av att de bytte ut Tretjak.
Tretjak brukar inte sitta på bänken.
Vi tänkte att Tretjak måste ha varit sjuk eller skadad.
Man byter inte ut världens bästa målvakt.
Charlamov, nummer 17, veteranen.
Fram till Petrov.
Vi spelade mot monster och det var jämt.
Men vi väntade på att de skulle köra över oss.
Maltsev har friläge!
Maltsev överlistar Craig och ger Sovjet ledningen.
I andra perioden sa de: "Nu får det räcka."
Andra perioden handlade bara om överlevnad.
Craig räddar!
Craig höll oss kvar i matchen och spelade som besatt.
Ny räddning av Craig!
Craig har hållit kvar USA i matchen.
Att spela mot ryssarna i en period
var som att spela en hel match mot ett annat lag.
Jag trodde aldrig på förlust.
Jag hade föreställt mig matchen och hur den kunde se ut
så när vi väl spelade matchen hade jag redan sett den.
Om de sköt 30 skott kunde de göra 30 mål.
Så bra var de.
Men säger man till mig att nåt är omöjligt vill jag bevisa motsatsen.
Där är andra perioden slut.
Släpper han in ett mål till är matchen förmodligen avgjord.
Man vänder inte ett tvåmålsunderläge mot Sovjet.
Efter andra perioden har Sovjet tre mål och USA två.
Jag satt i omklädningsrummet inför tredje perioden och tänkte:
"Vi behöver bara göra nästa."
Tredje perioden är igång. Sovjet leder med 3–2.
USA måste öka tempot.
De måste få till bättre anfall.
Makarov byter in mellan backarna men får inte iväg skottet!
Kontring för USA.
Silk står för en fin aktion, blir tacklad och pucken hamnar på min klubba.
In i mitten, Johnson hittar den, mål!
Arenan exploderade nästan.
Det är kvitterat! Vem kunde tro det?
Nu var det match igen.
Med elva minuter kvar stod det lika.
Stämningen var påtaglig.
Nu kunde vad som helst hända, men man trodde fortfarande inte på det.
Harrington hämtar pucken i mittzon.
Sovjet fångar upp pucken.
Schneider vinner tillbaka den och åker upp.
Jag sköt ett slagskott och bytte.
Mike hoppade in.
Jag hoppade över sargen, John Harrington jagade pucken i hörnet,
Pavelich chippade pucken till mig…
Jag trodde att jag skjutit utanför, men sen såg jag publikens reaktion.
Eruzione gör mål! Mike Eruzione!
Full kalabalik utbryter.
Den målgesten hade jag aldrig gjort. Hur hittade jag på den?
Ibland kan man känna ljud.
Mål USA. Gjort av nummer 21, Eruzione.
Väl tillbaka i båset kollade många upp på poängtavlan.
"Oj, det är tio minuter kvar."
Kan de hålla 4–3?
De kunde göra tio mål på den tiden.
Varenda gång jag ser tio minuter kvar minns jag den stunden.
Det var tio minuter kvar i evigheter.
Klockan stod still.
Med spelarna de hade och hur bra man visste att de var…
Man tänkte: "Kommer de att höja sig igen som vi sett dem göra så många gånger?"
När man haft ledning och hopp har Sovjet krossat det.
"Nu har vi gjort dem förbannade."
Sovjet pressade USA hårt.
Krutov… Pucken tog i stolpen.
Craig tvingades göra flera fina räddningar de sista tio minuterna.
Spektakulär räddning!
Ny räddning av Craig!
Herb var väldigt samlad i båset.
Han var samme gamle Herb hela matchen.
Det enda han sa var: "Spela ert spel."
Spela ert spel.
Allt ha sa var: "Spela ert spel." Han sa aldrig nåt annat.
"Spela ert spel."
Då började man tänka:
"Vi har jobbat för det här i ett halvår. Det var för det här vi gjorde herbies."
Åtta minuter kvar.
USA har inte slagit Sovjet på två årtionden.
Det rådde kaos i Sovjets bås.
Det återstår 6.47 av matchen.
De hade panik. De kastade in puckar och spelade inte som de brukade.
Lebedev skjuter! Långt utanför.
De slutade spela sitt spel.
Det var nytt för dem. De var rådvilla.
Två minuter kvar.
De tog inte ut målvakten.
McClanahan, skjuter utanför.
Ingen ville ha pucken. Ingen ville vara den som sabbade det.
En minut och tolv sekunder kvar.
Bort med pucken.
Johnson. 19 sekunder kvar.
Johnson till Ramsey. Biljaletdinov tacklas av Ramsey.
McClanahan är där, pucken är lös.
Elva sekunder, tio sekunder. Nedräkningen har börjat.
- Morrow till Silk. Fem sekunder kvar. - Det är över.
Tror ni på mirakel?
- Ja! - Helt otroligt!
De sa att det var omöjligt! Det är ett mirakel! Otroligt!
Jag kastade klubban mot sargen och kastade mig in i högen.
Man ville bara krama nån.
De hoppar av glädje medan ryssarna ser på.
De gillade nog inte att se på
men de hade nog glömt hur kul det var att vinna.
"Är det på riktigt? Vann vi?"
Ja, vi vann.
Man ville nypa sig i armen. Jag kunde inte fatta att vi slog dem.
Fantastiskt.
Titta på Jim Craig!
Helt otroligt.
USA:s hockeylag, helt anonymt för en dryg vecka sedan, har gjort det.
Seger över Sovjet var det mest osannolika man kunde tänka sig.
Matchen slutar 4–3 till USA.
USA!
Efter matchen åkte vi till hotellet med våra föräldrar.
Vi ville ut och uppleva upprymdheten.
Hur det känns? Jag är helt exalterad!
USA!
Det var ett mirakel.
I hela landet rådde en känsla av nationalism.
- Vad tycker du om det hela? - Kanon!
Gud välsigne Amerika…
Jag kände mig stolt att vara amerikan.
USA!
USA är nummer ett!
Skrällen var kanske den största sedan David besegrade Goliat.
Folk som inte kunde skilja en puck från en bit kol blev direkt fans.
Om man ser… Jag kan inte ens prata om det.
Ingen firade på ryska ambassaden
men tvärs över gatan hängde brandkåren ut en påminnelse.
Det kan vara svårt att ta reda på resultat så vi gjorde dem en tjänst.
- Hur tror du era föräldrar känner? - De håller nog på att spricka av stolthet.
- Har ni nånsin känt nåt liknande? - Inte jag.
Det var en viktig seger för oss och stort för mig, familjen och hemstaden.
-En riktigt bra match. - Grattis, Mike.
Rätt häftigt.
Glädjen de fick känna när de såg mig spela…
Det betydde mycket för mig, för jag vet vad det betydde för dem.
Jag har aldrig upplevt mer känslor i en match.
Kände ni av det på isen?
Vi kände det från läktarna hela matchen och särskilt de sista tio minuterna.
Bara att se pappa stå där
och se hur glad han var trots att han var olycklig…
Det var guldmedaljen.
Lördag morgon går vi till omklädningsrummet
och plötsligt översköljdes vi av uppmärksamhet.
Det var första gången jag skrev en autograf.
Foton, autografer, skratt.
Sen kom Herb och fick spel. Han skrek: "Vad sysslar ni med?"
Det låg klubbor på bordet som grabbarna signerade.
Han rev ner dem och sa: "Ni har inte vunnit ett skit än."
Han gav oss ett av årets hårdaste konditionspass.
Han körde slut på oss.
Vi tänkte: "Varför är han så arg? Vi slog ju nyss Sovjet."
I efterhand fattar jag att han ville påminna oss att vi hade en match kvar.
Vi ska hålla rätt perspektiv
så att vi inte tror att vi är bättre än vi är
och så att vi förstår utmaningen.
Finnarna har ett riktigt bra lag.
Målet var att vinna guld, inte bara att slå ryssarna.
USA MOT FINLAND 24 FEBRUARI 1980
Alla lär minnas vad som hände i fredags, men kan USA göra det igen mot Finland?
Herb höll alltid tal innan matcherna.
Herb kom in, gick fram och tillbaka, vände sig mot oss och sa:
"Förlorar ni kommer ni att ångra det tills ni dör."
Han gick mot dörren, vände sig om och sa: "Tills ni fanimej dör."
Herb svor inte.
Det var första gången jag hörde honom säga det ordet.
Vi förstod honom.
Här kommer USA:s lag.
Vi gick från förlusttippade till favoriter.
Vi fick helt annan press på oss.
Nu börjar skanderandet som vi fått höra hela veckan.
USA i blått, Finland i vitt. Guldet står på spel för USA.
Craig räddar och blockerar pucken.
Vi spelade rätt bra första perioden.
Men Finland var bra. De hade ett jättebra lag.
Vi låg under i början av alla våra matcher i OS.
Ett slagskott ger Finland ledningen.
Man kan förlora matcher tidigt, men vinner inte alltid dem tidigt.
Det var nog så vi kände.
Lite nervositet och lite ängslan.
Ut med pucken, Broten. Kom igen, Michael!
Vi behövde ta oss in i matchen.
Vi behövde fortsätta spela.
Mål!
Steve Christoff gör mål på backhand!
Nu stod det lika, men oavgjort räckte inte.
Johnson tar sig in i zonen. Mark faller.
Få förstår hur känslomässigt utmattade vi var efter Ryssland-matchen.
Hur mycket orkar man?
För eller senare tar krafterna slut, och vad händer då?
In framför mål. Silks skott räddas. Pucken låg lös men blockerades.
Schneider tappar klubban och blir även utvisad.
USA får inte tappa fattningen.
Kiimalainen från blålinjen. Styrning i mål.
Två-ett till Finland.
Efter andra perioden ledde Finland med 2–1.
Vi fruktade det värsta.
Förlorar de den matchen får de höra resten av livet:
"Vad hände?"
"Ni slog Sovjet men förlorade mot Finland?"
I omklädningsrummet kunde jag inte sitta ner.
Jag lappade till killar. "Glöm att vi ska förlora mot finnarna."
Han konfronterade folk.
"Finnarna ska inte beröva mig eller er guldet."
Phil Verchota reste sig och sa: "Jack har rätt. Glöm att vi förlorar!"
"Glöm det!" Rätt vad det var stod hela laget upp.
Vi stod i korridoren utanför omklädningsrummet och Herb sa:
"De lyssnar inte på mig. Prata med dem."
Jag gick in och hann säga: "Hörni, killar…"
O'Callahan sa: "Patty, försvinn! Glöm att vi förlorar matchjäveln."
Jag gick ut i korridoren igen och Herb frågade hur det gick.
"Bra."
Tjugo minuter kvar. Dags för tredje perioden.
USA ligger under mot Finland med 2–1.
"Trots att det blir vår sista period ihop, låt oss göra den till vår bästa."
Det var vår stoltaste ögonblick som lag under de två veckorna.
Den tredjeperioden. Allt stod på spel och vi spelade vår bästa hockey.
Phil kvitterade.
Phil Vercota har precis kvitterat!
Nu höjde man sig, man var full av energi.
Tröttheten man kände inför perioden försvann med adrenalinkicken.
Sen gjorde Robbie mål.
Mål!
McClanahan! USA tar ledningen!
Jag tänkte faktiskt passa Eric Strobel till vänster.
Målvakten gissade att jag tänkte passa och sträckte ut benet.
Så jag bara la in den.
Tre-två till USA.
Verchota hindras. Johnson är där.
Christoff vinner pucken, in i mitten, USA håller den i zonen.
Johnson bryter in och skjuter i mål!
USA leder med 4–2!
När jag satte fyran vågade jag börja tro på det.
"Vi har vunnit. Matchen är vår."
Fem sekunder till guldmedaljen. Fyra!
Den omöjliga drömmen har blivit verklighet!
Jim Craig letar efter sin far i publiken.
Det var för att visa min far respekt för min mor.
Att hon var där trots att hon inte var det och att vi lyckats.
Alla hennes uppoffringar.
Styrkan hon förlorade fick jag.
Han sa till mig…
Han sa: "Din mor hade varit väldigt stolt."
Herb gick inte ut på isen. Han gick in i omklädningsrummet.
Ingen vet vad han tänkte när han gjorde det.
Med tanke på det som hänt honom 1960
tror jag att han var stolt över vad vi hade åstadkommit.
Det var guldmedaljen han inte var med och vann 1960.
Det var en 20 år lång resa för honom.
Snyggt jobbat, Ramsey.
USA tar hem guldet.
Tre, två, ett!
Jag har rapporterat om sport sen 1948. Det här är det största jag varit med om.
Den största bedriften, utförd av en grupp unga män.
Mina bäste minnen är vad som hände efteråt.
Jag var i omklädningsrummet.
Walter Mondale var där, Jimmy Carter ringde.
Hej herr president.
Hälsa laget att jag älskar dem.
Vi ses i Vita huset imorgon. Vi är stolta över er.
- Tack, vi kommer. - Lycka till.
- Detsamma. - Fira nu.
Nej, då.
Vi festade hårt.
Vi hade väldigt kul.
OC, hur känns det att vara förste guldmedaljören från Charlestown?
Det ligger i skuggan av Bunker Hill.
Amerikanerna vann vid Bunker Hill och nu har de vunnit i Lake Placid.
Amerikanerna vann inte vid Bunker Hill.
Det vill jag inte höra.
Jag hade nog druckit för många öl.
Har Brooks nåt talesätt som ni kan beskriva ögonblicket med?
"Vi sitter i skiten vad vi än gör."
Och: "Lura mig en gång, skam på mig. Lura mig två gånger, skam på dig."
Det var typ tre öl efter matchen.
Jag betedde mig bara som den gaphals jag var.
I två perioder såg vi ut som en apa som försöker sätta på en boll.
I brist på bättre uttryck.
Den var bra.
Snyggt, Harrington. Aspackad.
Absurt.
Vi samlades för ett halvår sen,
från hela landet, olika bakgrunder, etniciteter och religioner och sånt
och blev till ett lag.
Det är sorgligt att vi nu ska splittras.
Vem vet om jag får se John Harrington eller David Christian igen.
För mig är det en besvikelse.
Fast samtidigt en lättnad.
Förlåt.
Jag tror inte att nån av oss anade
att våra liv skulle hänga ihop som de gjort.
Alla gick åt olika håll men vi återvänder alla till det här.
Det är jättehäftigt.
Det känns som att vi har match ikväll.
Det känns inte som om 45 år har gått.
Jag minns fortfarande
att jag inte ville svika de andra på något sätt.
Man blir ett lag med tiden.
Kondispasset hela kvällen i Norge, när nån hotades att petas,
och att vi stod upp för varandra.
Herbs ledarstil fick oss att bli ett lag snabbare.
- Det var vi mot honom. - Ja.
Hur länge är det sen Herb dog?
- Över 20 år? - Ja.
- Tjugotvå år. - Tjugotvå år.
Vi önskar bara att han slappnat av för en gångs skull
och pratat med oss som vi pratar nu.
Jag hittade det här för nån månad sen. Jag visste inte att jag hade det.
Det ligger kvar i kuvertet från Herb. Jag antar att han skickade ett till alla.
Det är från juni 1980, så ett par månader senare.
"Med separat försändelse kommer du att få ett laminerat lagfoto av Craig och mig."
"Detta för att visa vår stora respekt för dig som idrottsman och som person."
"Det här var både mitt roligaste och tuffaste år som tränare."
"För att jag tvingades fatta många svåra beslut angående lagtruppen."
"Därför, och för att förbli objektiv,
undvek jag nära personlig kontakt."
"Det här året var en utmaning för alla."
"En utmaning att leva ihop och jobba som ett,
spela på ett positivt och kreativt sätt och förverkliga våra drömmar."
"Du tog dig an och övervann de utmaningarna."
"Finns det nåt lag personligen vill identifiera mig med så var det detta."
"Förhoppningsvis kommer den dagen."
Oj.
Jag tror att det han ångrade mest efteråt
var att han inte skapade band med vissa spelare.
Jag tror att det tyngde honom tills han dog.
Han glömde förlåta sig själv.
Jag har enorm respekt för det han gav mig och vad han gjorde för mig
men jag önskar att jag lärt känna honom som person.
Det var nog svårt för honom att stå emot att vara en i gänget
och skämta och skatta med dem.
Han var tvungen att hålla avstånd.
MEDALJCEREMONIN
Jag tror att de sportminnen som sticker ut
är de som rör mer än bara sporten.
Lake Placid gjorde det.
Det var historiskt på fler sätt än idrottsmässigt.
Under de två veckorna började folk knyta an till vår historia.
Vi må vara från olika platser och ha olika ideologier och kulturer
men det vi har gemensamt är att vi är amerikaner.
Och när vi håller ihop och hjälper varann kan vi uträtta stordåd.
Nåt hände inom mig i det ögonblicket…
Jag har aldrig varit så nära att tappa fattningen.
Jag kunde inte säga nåt i sändningen för jag var tårögd.
Känslorna avlöste varandra.
Det var så speciellt att dela ögonblicket med åskådarna.
Jag såg min farbror Tony. Man kan se mig höja näven.
Han körde till matchen den dagen. Det var han som lånade mig pengar.
Han körde dit med min bror och kusin och smög sig in.
Det är…
Det är den renaste formen av glädje man kan uppleva.
Vi hade lyckats med nåt som var omöjligt.
Man tänkte på alla som hjälpt en på vägen dit.
Min mamma, min syster, min bror…
Min pappa.
Jösses…
Jag beslutade att efter varje nationalsång…
…tacka honom.
Under hela min karriär…i NHL.
Det hade aldrig hänt utan honom och familjen.
Det viktiga var att ett lag vann, inte enskilda personer.
Det var det jag försökte bygga. Ett lag.
Vi älskade varann.
Vi var familj. Det är vi fortfarande.
På nåt lätt kom ett gäng grabbar samman och stod för en omöjlig skräll.
Jag har inte sett nåt mer magiskt inom idrott.
Folk frågar vad som kan slå det, och jag svarar: "Inget."
Det finns inget som slår känslan
av att tillsammans med 19 andra lyckas med nåt sånt.
Än idag får jag gåshud.
- Team USA! - Ja!
Tack, hörni!
Vi var vanliga killar.
Vi var ungarna man såg spela på gatan.
Folk relaterade till vilka vi var.
- Ni gjorde oss så stolta. - Tack så mycket.
När folk får reda på att man var med i det laget och själva blir tårögda…
Reaktionerna och breven jag får 45 år senare
har för mig varit det bästa.
Jag har aldrig känt sån stämning i en arena.
Jag får gåshud av bara tanken.
Som land var det motgång efter motgång
och plötsligt gav ett gäng unga killar landet en välbehövd medgång.
Landet behövde nåt att vara stolt över och det råkade bli oss.
Landet behöver det igen.
TILL MINNE AV
Undertexter: Rasmus Edlund