Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
FILM OD JOHNA TRAVOLTY
ČAROVNÝ NOČNÍ LET DO HOLLYWOODU
NA MOTIVY KNIHY OD JOHNA TRAVOLTY
REŽIE JOHN TRAVOLTA
28. PROSINCE 1962
LETIŠTĚ IDLEWILD, NEW YORK
Bylo pozdě v noci a terminál byl liduprázdný.
Máma spatřila fotku Liz Taylor k novému filmu s názvem Vlivní lidé.
Chtěla mít stejný kabát jako ona, jenže si ho koupila na bazaru v kostele,
kde boháči prodávali svoje staré oblečení.
- Ahoj babi. - Ahoj zlatíčko.
Budeš mi chybět.
Ahoj mami.
Ahoj zlato.
Výzva pro Trans World Airlines.
Let 700 Royal Ambassador, Super Jet do Londýna.
Dostavte se prosím k bráně 3.
Nástup zahájen.
Hlas z reproduktorů působil tak sofistikovaně.
Musel patřit někomu krásnému,
třeba herečce nebo tak.
Když se budu chovat jako Marilyn Monroe,
posadí nás možná do první třídy.
Pokud tam budeme sedět, dostaneme prý pití zdarma.
To mě samozřejmě nezajímalo, stačilo mi, že poletíme.
Trans World Airlines, let 393 Super Constellation do Pittsburghu,
Daytonu, Chicaga, Kansas City,
Denveru a Los Angeles.
Dostavte se k západní pasáži.
Nástup zahájen.
Chvěl jsem se vzrušením jako nikdy dřív.
Že jsem se měl za několik minut poprvé ocitnout ve vzduchu,
se nedalo srovnat s ničím, ani se hrou na doktora s dětmi z naší ulice.
To u osmiletého kluka není jen tak.
Z toho večera si pamatuji vše.
Jak byla světla v terminálu tlumená
i typickou barvu aerolinek,
když jsme spěchali k bráně v západní pasáži.
I máma působila vzrušeně,
ale nejspíš ze zcela jiných důvodů.
Asi myslela na ty drinky zdarma, co dostane,
nebo na šanci potkat v letadle nějakého fešáka.
Mámě bylo asi 49 let a byla poměrně atraktivní.
Modré oči, pěkné vlasy,
vzhledem k věku hezká postava, jak říkávala.
Prý by ji měla ještě lepší, kdyby mě neměla v pokročilém věku.
Mnoha mužům trocha toho tuku na bříšku nevadila.
Myslela si, že někomu to přijde sexy.
Snad se zamiluje do někoho skvělého,
třeba do kapitána letadla nebo tak.
Když jsme spěchali letištěm Idlewild, byla to zábava.
Nemohl jsem uvěřit tomu, že tentokrát opravdu poletíme.
Většinou jsme na letišti jen vyprovázeli ostatní.
Jednou máma letěla pracovně kvůli roli ve hře letního divadla.
Tentokrát jsem se ale mohl přidat.
Vypadalo to neskutečně.
Srdce mi povyskočilo.
Jako by se všechno zpomalilo.
To letadlo bylo překrásné.
Stříbrné a bílé se dvěma rudými pruhy
a písmeny TWA na boku.
Jaká nádhera.
Studený vítr mi foukal do obličeje, ale moji první lásku neodvál.
Ušlechtilého vzhledu, silná a impozantní.
Byl to začátek zážitku, na který nezapomenu.
Jak jsme stoupali po schodech do letadla,
všiml jsem si něčeho zvláštního.
Skoro nikdo s námi nenastupoval.
Jen pár osob.
Tak jsem předstíral, že je ten let jen pro mě s mámou.
Jak jedinečné.
Vítejte na palubě. Máme tu mnohem tepleji.
Letuška nad schody byla vysoká a štíhlá, s laskavým úsměvem.
Máme tu pro vás nouzový plánek.
Byla taková jiná.
Nešlo přesně říct v čem.
Máma se s ní později dobře seznámila.
Skamarádily se.
Zeptal jsem se jí, proč je Liz taková jiná.
Řekla, že má hloubku a provází ji smutek, protože byla v koncentračním táboře.
Motory jeden po druhém nastartovaly
a já seděl ve velkém, měkkém, pohodlném sedadle.
Téměř jsem je neslyšel.
Velké vrtule se roztočily a ze zadních výfuků vyšlehl oheň.
Byla éra proudových letadel, ale vzrušovalo mě, že letíme letounem,
který tam dorazí za dvojnásobek času.
Šlo přece o můj první let.
Střádal jsem si mince do černé květované peněženky.
Tvoje babička, moje máma, mi na šetření dala tuhle květovanou peněženku.
A teď si do ní budeš šetřit ty.
Třeba se spolu vydáme na malý výlet.
Mohli bychom do Filadelfie, Hartfordu.
Nebo třeba do Bostonu!
Ano.
Nadšení mojí mámy nic nepředčilo.
Celý svět byl najednou plný jasu a naděje.
Dobře.
Mělo to být překvapení,
ale stěhujeme se do Los Angeles.
Vážně?
V divadle Allentown Playhouse mám kamaráda režiséra,
který mi slíbil, že když se do února přestěhujeme na západ,
sežene mi práci ve filmu.
Opravdu?
To je neuvěřitelný.
Máma už měla zkušenosti jako komparzistka,
takže to nebylo přitažené za vlasy.
Učila dramatickou výchovu ve škole a předtím hrála na plný úvazek v divadle.
Když zrovna nepracovala, byl jsem jejím publikem já.
Hned se vrátím.
Musím si zkontrolovat letový řády.
Letěl jsem do pokojíčku,
kde jsem měl své letové řády.
United, American, TWA.
Tady. „Jednosměrný noční let vrtulovým letadlem.
Devadesát pět dolarů plná cena, děti za polovinu.“
To je ono!
A teď časy.
„Trans World Airlines, let 393
z letiště Idlewild ve 21:00.
Let Super Constellation do Los Angeles s mezipřistáními v Pittsburghu,
Daytonu, Chicagu, Kansas City, Denveru a Los Angeles.
Přílet 15:00 následujícího dne.“
Pouze Trans World Airlines
propojují 70 měst v USA s 15 světovými centry v zahraničí.
Celá země, celý svět.
Spolehněte se na…
TWA.
TWA jsou správná cesta.
Když jsem se vrátil, v obýváku bylo zhasnuto.
Tiše tam hrála hudba ze stereo rádia.
„Wives and Lovers“ od Jacka Jonese.
Ve tmě zářila její cigareta a u boku měla sklenku vína.
Začal jsem si dělat starosti, že to stěhování do LA možná není pravda.
Třeba je to jen její sen.
Ach jo.
I tak jsem mohl šetřit na výlet.
Radši se zase půjdu mrknout na ty letové řády.
Babička měla Plymouth Belvedere z roku 1957.
V prosinci 1962 jsme se tedy vydali
na cestu na letiště Idlewild, kde mě čekal let 393.
Kdy už tam budeme?
Zlatíčko, až na tachometru uvidíš 62, dorazíme tam.
Billboardy lákavě zobrazovaly nejrůznější možnosti cestování.
„Leťte s Pan Am. Za sedm hodin v Paříži.“
Nebo „TWA, nejlepší přeprava do Kalifornie“.
Já se vydám na jednu z nejdelších cest, jakou aerolinky nabízejí.
První část letu absolvovalo asi 15 osob.
Měl jsem čepici, kterou jsem si zapomněl sundat.
Asi proto, že jsem přišel ze zimy.
Každopádně takto jsem vypadal při startu.
Máma mi ten okamžik očividně přála,
ale zároveň netrpělivě čekala, až budeme ve vzduchu
a bude si moct dát cigaretu a drink.
Líbilo se mi, jak z motorů šlehá oheň.
Palubní časopis prozrazoval, že je to pro vrtulové motory typické.
Poleť se mnou.
Poletíme v dál.
Jestli chuť máš na exotický kvas,
daleko v Bombaji je bar…
Řítili jsme se po ranveji a mě přepadl ten zvláštní pocit.
Letoun se v tu chvíli odlepil od země.
Nemůžu uvěřit, že letím.
Máma se dívala vpřed a pak se na mě otočila a usmála se.
Tak jsem si ji navždy zapamatoval.
Start byl mnohem hladší, než jsem očekával.
Z nějakého důvodu zatím celý ten večer působil dokonale.
Celá léta jsem nezávisle na svých negativních zážitcích
měl od chvíle odletu
až do příletu do cíle
pocit bezpečí a byl jsem spokojený.
Máma měla ráda manhattan, ale já spíš coca colu.
U našich sedadel se objevila Liz.
Co byste si dali k pití?
- Mohl bych dostat kolu? - Ano.
- A já manhattan. - Jistě.
Můžu si už zakouřit?
Samozřejmě, ano.
Cigarety Newport s filtrem.
Ta tyrkysová krabička s půlměsícem uprostřed
ve mně doteď vyvolává vzpomínky na příjemné chvíle.
Zapálí si, z úst jí vyletí první uspokojivý obláček kouře.
Řeknu si: „Jak slavnostní.“
V divadle kouřili všichni její přátelé.
Nevybavoval jsem si, že bych kdy viděl nekuřáka.
Viděl jsem všechny hvězdy na obloze.
Nebo mi to tak při pohledu z okna připadalo.
„To je krása. Proč lidé nežijí v letadlech?“
Vzpomněl jsem si, že jsem doma někdy pozdě v noci ležel v posteli
a naslouchal hučení letadla nad naším domem,
které odstartovalo z Newarku nebo LaGuardie.
Ptal jsem se sám sebe, kam tak pozdě v noci letí.
Kdo v něm sedí?
Spí? Jsou na palubě postele?
A teď jsem tu,
možná dokonce v tomtéž letadle, o kterém jsem uvažoval.
Pán ze sedadla 3D vás zve na tento drink.
To je velmi milé.
Vzkažte mu prosím, že děkuji.
Když máma chtěla někoho ohromit, její hlas byl hlubší a plnější.
Říkal jsem tomu „dramatický hlas“.
Neměla ráda, když jsem to říkal, ale klidně ho dál používala.
Krátce nato, téměř jako na povel,
se přes uličku naproti nám posadil velmi pohledný padesátník.
Máma hned uvažovala, jestli jde o toho, kdo nás pozval na pití.
Máte tady volno?
Určitě si sem sedněte.
Hrozně se bojím létání.
Ale nebojíš.
Neodmlouvej mi.
Nebojíš, mami.
Zlato, co kdyby ses šel podívat do kokpitu za piloty?
To byl skvělý nápad, i když jsem měl pocit, že se zlobí.
Nechal jsem mámu osudu.
Cestou do kokpitu jsem uviděl něco opravdu bizarního.
Zdravíčko. Jsem třímetrový dlouhán.
Chceš můj podpis?
Kdo?
TŘÍMETROVÝ DLOUHÁN!
Pracuju v cirkusu Barnum and Bailey.
Jsem třímetrový dlouhán.
Tak jo.
Na začátku 60. let kokpit nebýval zamčený
a člověk tam mohl vejít,
obvykle se svolením letušek.
Liz nikde nebyla, tak jsem dveře do kokpitu zkrátka otevřel.
Seděli tam tři muži směrem vpřed, takže mě neviděli.
- No nebyla krásná? - Nádherná.
Ale jak to mohla udělat s námi všemi?
- Jo. - Já to chápu.
Zaslechl jsem jen část.
Až jako starší jsem si uvědomil,
že nejspíš mluvili o sexu nebo tak.
Ahoj, ty dnes v noci letíš do Pittsburghu?
Ne, do Los Angeles.
Proč letíš s tolika zastávkami?
Chtěl jsem letět co nejdýl a máma si nemůže dovolit let bez přestupu.
Mělo je zaujmout, jak miluju letadla,
ale oni vnímali spíš jen nepříjemnosti.
Dobře. My tu budeme jen do Chicaga.
Kdyby ses nudil, můžeš nás tu navštívit.
Ale příště se zeptej letušky, ano?
Jistě.
Děkuju.
- Třímetrový dlouhán? - To je tvoje nová holka.
Každopádně jsem letěl, navíc po celou noc.
Je něco lepšího?
Když jsem se vrátil, máma měla už druhý drink
a dost se sblížila s novým kamarádem Harrym.
To je můj chlapeček Jeff.
- Ahoj Jeffe. - Dobrý den.
Tohle je Harry.
Harry je z Pittsburghu, zlato.
Je právník a zná některé z pittsburghských Steelers.
No není to něco?
Jste ženatý? Máte děti?
Ano, jsem. Mám kluka a holku.
To je dobře.
Snad máš rád kuřecí.
Mám rád smažený.
Tohle je podobné.
Nazývá se to kuřecí cordon bleu a chutná to výborně.
Dobře. Tak si to dám.
Když jsem se vrátil, Harry něco mámě šeptal do ucha.
Počkal jsem, až skončí, abych neměl potíže.
Takový skvělý muž.
S uhlazeným projevem.
Máma měla ráda zřetelné vyslovování a kultivované vyjadřování.
Přízvuk se jí nezamlouval,
pokud nepatřil vyloženě k roli.
Dobrý projev byl prý známkou vzdělanosti.
Její kamarádka Julia byla krásná,
bohatá, provdaná za bohatého vynálezce
a netrpěla nedostatkem,
ale moje máma se nemohla přenést přes to, že měla silný jerseyský přízvuk.
Říkávala: „Taková škoda.
Tolik krásy a bohatství, ale má ten strašný přízvuk.“
Legrační ovšem bylo, že máma občas měla přesně takový.
Kdybychom někdy byli v Pittsburghu, Harry by nás rád pozval na večeři.
Aha, se svojí manželkou a dětma?
Chytrolíne.
Temná noc za oknem se proměnila ve sněhová mračna
a něco přede mě položili.
Tohle je pro tebe.
Podle vůně jsem usoudil, že to je kuřecí cordon bleu.
Páni. Opravdu to vypadalo jako smažené kuře, jen lepší.
Pustil jsem se do něj.
Mám rád kuře, mám rád i sýr, ale nejsem si jistý, jestli zrovna naráz.
Mami, mně se to nelíbí.
Můžu si dát kolu?
Jistě, zlato.
Klesali jsme nad Pittsburghem
a já konečně něco viděl z okna.
Byli jsme teď pod mraky
a řádně tam sněžilo.
Město pod námi vypadalo moc hezky, v tom počasí jakoby jiskřilo.
Napadlo mě, že tam dole je v nějakém domě možná dítě,
které naslouchá hučení motorů nahoře
a říká si: „Kdo to tam tak pozdě letí?
Kam má namířeno? Spí, nebo ne?“
Přistání proběhlo naprosto hladce.
Modrá světla podél dráhy ve sněhu zářila ještě víc.
Jak jsme jeli k bráně, uslyšeli jsme hlášení z reproduktorů.
Mluví kapitán.
Kvůli nečekané sněhové bouři je do odvolání odložen let
do Daytonu a Chicaga.
Informujte se u pracovníka u brány.
Nebojte se.
TWA zajistí pasažérům hotel.
- Zdarma. Tak. - Děkuju.
Budeme mít svůj pokoj?
- Ano. Nebojte se. - Výborně.
Tak jo.
Zeptal jsem se na recepci, kdy hotel postavili.
Prý v roce 1952.
Představoval jsem si všechny, kteří museli dělat totéž, co my,
uprostřed noci od roku 1952 dál.
Tak, zlatíčko.
Až bude let připravený, aerolinky nám zavolají,
ale pár hodin to potrvá. Zkus se zatím prospat.
- Ano? - Dobře.
Já si zajdu dolů na drink.
Dobře.
- Dobře. Zvládneš to? - Jo.
- Jo. Mám tě moc ráda. - I já tebe.
Tušil jsem, že jde o Harryho, ale pomlčel jsem.
Haló?
Ano, dorazíme.
Vyběhl jsem ze dveří, proběhl chodbou a mačkal tlačítko výtahu.
Ne, nech už toho.
Mami, pojď! Uletí nám to!
Mami, honem! Letí to za 20 minut!
Uletí nám to!
Máma vyšla z jiného pokoje.
Už jdu.
Nesešlo na tom, jestli byla s Harrym,
podstatné bylo, že jsme měli jen 20 minut, abychom se dostali k bráně na další let.
Byly tři ráno, ale máma měla skvělou náladu.
A já také.
Tři hodiny spánku a zbytek cesty před námi.
Let z Pittsburghu do Daytonu trval necelou hodinu
a teď zpětně mi přijde zajímavější.
Máma za 40 minut prožila více emocí než kdykoli dřív.
Co jí to vyprávěla?
Později jsem slyšel celý Lizin příběh.
Moc si nepamatuju.
Vím, že jsem z toho byla zmatená.
Když jsme se pokusili utéct ze země, bylo mi jen devět let
a s bratrem jsme přežili jako jediní.
Museli jsme se dívat, jak nám odvádějí rodiče.
Drahoušku.
Ne, jsem v pořádku. Jsem v pořádku. Překonala jsem to.
V New Yorku tehdy vysílali televizní pořad
s názvem Remember Us.
Ukazovali záběry z nacistické akce.
Nic mi nepřivodilo tolik nočních můr.
Liz mi bylo vždycky líto.
Mojí mámě na ní opravdu záleželo.
Jako by jí přinášelo úlevu, že někdo prožil víc emocionální bolesti než ona.
Naráz mi přišlo líto, že jsem se neseznámil s tím dlouhánem.
Měl bych si s kým povídat.
Dnešní noc strávím s hvězdami.
Tiché noci s tichými hvězdami,
tiché akordy mé kytary
plují tichem kolem nás.
V Daytonu jsme zůstali na palubě.
S mámou jsme si dokonce zdřímli.
Než jsme se vzbudili, zase jsme vzlétli.
Pokud jsme byli připoutaní, Liz nás nechala spát.
V Daytonu nikdo nepřistoupil.
No, nikdo zajímavý.
Ve čtyři ráno… Proč by taky?
Spali jsme až do Chicaga.
K docela novému terminálu O’Hare jsme dorazili za tmy.
To je moje poslední zastávka.
Moje základna.
Ale přichystala jsem vám několik překvapení.
Zařídila jsem, že do Kansas City a Denveru
oba poletíte první třídou.
Další překvapení na vás bude čekat v Denveru.
Takže…
Tady jsou podrobnosti.
- Dejte to pracovníkovi u brány. Ano? - Děkujeme.
- Tak jo. Ahoj. - Děkujeme.
Myslel jsem na to, kolik by nás stálo zaplatit první třídu.
Přibližně 185 $ jednosměrně.
Kolik by za to bylo hraček a hotdogů!
Včetně dvou tří takovýchto cest.
Ta Liz je frajerka.
Mámino vystupování se náhle změnilo.
Pozoroval jsem na ní viditelnou změnu.
Stála rovně, bradu měla vzhůru, kráčela vznešeně.
Poletíme první třídou.
Byla herečkou letící na západní pobřeží, první třídou.
Měla si obléknout ten kabát s leopardím vzorem,
ale já jsem jí to před odchodem rozmluvil.
Volali z Hollywoodu.
Abych co nejrychleji přiletěla.
- Takže jste herečka? - Ano. Jak jste to uhodla?
Máma často pronášela nemístné poznámky.
- Hodně štěstí v Hollywoodu. - Děkuju.
Terminál byl krásný a hotdogy prodávali i ve čtyři ráno.
- Zdravím. - Máma ale objednala jen jeden.
- Dojedeno? - Ano.
Můžu dostat ještě jeden?
Opravdu hrozně moc si přeješ další hotdog?
Ano, opravdu hrozně moc.
Tak dobře.
Ze stromu života…
Ve vrtulových letadlech byla první třída obvykle v zadní části.
Všiml jsem si, že sedadla byla větší.
Zdobila to tam nástěnná malba.
Ale pořád ještě se dá předpokládat,
že to nejlepší teprve přijde.
To nejlepší teprve přijde.
A, zlato, že to bude paráda?
Myslíš, že jsi viděla slunce, ale neviděla jsi jak září…
Při vzletu to tam bylo tišší.
Proto ta sedadla nejspíš byla vzadu. V proudových letadlech je ticho vpředu.
Máma byla z první třídy upřímně nadšená.
Víš, kdyby můj let platilo filmové studio,
odborový svaz herců by trval na tom, abych letěla takto.
Je to pravidlo.
Letadlo letělo na západ
a viděl jsem, jak vychází slunce.
Trošku jsme odbočili doprava,
slunce zazářilo do okna
a vypadalo to, jako by tančilo na mámině tváři.
Pamatuješ, zlatíčko, jak jsem hrála v Light Up the Sky v letním divadle?
Kritik řekl, že připomínám herečky Crawford a Stanwyck.
Bravurní výkon.
Nebylo to úžasné?
Je poklidné odpoledne…
Na pravé straně jsem uviděl zlaté, třpytivé závěsy.
Zajímalo mě, co je za nimi.
Nahlédl jsem do uličky, abych našel letušku.
Jedna stála u kuchyňky.
Přihlásil jsem se,
stejně jako bych to udělal ve škole.
Vysoká, opálená, mladá a milá
dívka z Ipanemy kráčí,
a když projde,
každý, kdo ji potká, řekne: „Ach.“
Ano? Co potřebuješ?
Ten hlas působil známým dojmem. Připomínal hlas v newyorském terminálu.
Přesně takto jsem si tu ženu představoval.
Na co to je?
To je lůžkový oddíl pro noční lety napříč státy.
Už se nevyužívá.
Kdy se využíval? V jakým roce?
Proč už se nevyužívá? Kolik jich tu je?
Můžu odpovídat postupně?
Dobře.
Od začátků tohoto letadla až do nástupu proudových letadel v roce 1959
jsme to využívali na letech bez mezipřistání.
Když letadlo letělo víc než osm hodin.
Třeba na nočních letech přes státy.
Cestující tam mohli spát. Bylo to v ceně.
To je super.
Jak to, že toho víte tolik?
Moje máma léta pracuje v letectví, původně ve 30. letech jako letuška.
Ty jo.
V roce 1939 přestala létat a od té doby oznamuje lety na newyorských letištích.
Hned se vrátím.
Děláte si legraci. Fakt?
Kolik jí je teď? Jakými létala letadly?
Odkud to na letišti hlásí?
No, je jí 58 a létala hlavně v letounech DC-3.
Asi hlásí z malé místnosti v zadní části terminálu TWA.
Máš hodně otázek. Létání tě moc zajímá, že?
Letíš poprvé?
Doris mi na vše odpověděla, a navíc se stala mojí kamarádkou.
Mami! Vzbuď se!
Musíš se vzbudit!
- Copak je? - Tomu neuvěříš.
Dorisina matka hlásí na letišti Idlewild.
Je jí 58 let a byla jednou z prvních letušek vůbec.
Mami, bude se ti líbit.
Nemá vůbec přízvuk a je moc hezká.
- Kdo? - Doris!
To je báječné, ty můj chlapečku.
Mami, tak mi před Doris neříkej, jo?
Dobře, miláčku, tak už mě nech spát.
Účes měla takový, jaký mám rád.
Světlé oči. Nemohl jsem z ní spustit zrak.
Kolik vám je?
Dvacet jedna.
Oblíbené letadlo?
Boeing 707.
- Proč? - Protože je krásný a rychlý.
Je dost dobrý.
Máte přítele?
Měla jsem. Rozešli jsme se.
Moje máma je herečka.
Opravdu?
Tímhle jsem se snažil lidi ohromit.
To je moc zajímavé.
Ano, letíme do Hollywoodu.
Zavolali ji tam.
Bude točit film s Paulem Newmanem, asi.
S Newmanem, opravdu?
To je neuvěřitelné.
No, už musím jít.
Máma něco chtěla.
Dobře.
Bože. Proč jsem lhal?
Taková hloupost.
Ohromilo ji už to s tou herečkou.
Letiště v Kansas City nebylo zajímavé.
Až na to hračkářství.
Bože.
Měli tam hračku na baterky, skoro stejné letadlo, jako v jakém letíme.
Byla to nejlepší hračka světa, jistojistě.
Dveře se otevřou, cestující zmizí,
objeví se letuška.
Bože.
Dveře se zavřou,
cestující se objeví.
Motory nastartují, jeden po druhém.
Bože. Letadlo začne pojíždět.
Život byl v tu chvíli tak skvělý, že se nešlo vzpamatovat.
- Dělá to 12,95 $. S daní. - Ano.
Hned to vypíšu.
Dobře. Skvěle.
Než jsem ho rozbil.
Plakal jsem hodinu v kuse,
dokonce i během vzletu na cestě do Denveru.
Bude to náš nejdelší let, necelé čtyři hodiny, kvůli silnému větru.
- Co se stalo? - Rozbilo se mi letadlo.
- I ta opravdová se rozbíjejí, víš? - Vážně?
Samozřejmě.
To jsem nevěděl.
Dorisina slova mi navždy změnila život.
Z nějakého důvodu mi vždycky vadilo, když něco nebylo dokonalé,
obzvlášť mechanické věci.
A ona mi dala odpověď, kterou používám dodnes.
Opravdové věci se rozbíjejí.
Nemám ti nachystat lůžko na spaní?
Ano!
Doris, děkujeme, ale to není nutné.
- Mami! - To vůbec není problém.
Hned ho připravím.
V kóji se mi moc líbilo.
Díval jsem se z okna na oblohu.
Vůbec jsem nemohl usnout.
Chtěl jsem tam zůstat a pobavit se,
třeba se tam i najíst.
- Pověděl mi, že jste herečka. - Ano.
Moc vám gratuluji k tomu filmu s Paulem Newmanem.
To je tak vzrušující.
Špatně to pochopil.
Konkrétní film nemám.
Ale jeden kamarád mi zkusí pomoct.
Syn ví, že Paula Newmana jako herce miluju,
tak si to asi popletl.
Hrůzou jsem chtěl umřít.
Brzy bude hotový oběd. Zeptám se, jestli si dá.
- Díky, Doris. Jste moc milá. - Vrátím se.
Brzy bude oběd.
Snad máš rád kuřecí.
Mám rád smažený.
Tohle je podobné. Jen lepší.
- Ano? - Nazývá se to kuřecí cordon bleu.
Můžu si dát další kolu?
Jistě. Hned se vrátím.
Dobře.
Muž v sedadle, které jsem odhadoval na 7D,
hodně pil a kouřil Pall Mall,
velmi silné cigarety bez filtru, jak mi řekla máma.
Newportky tak silné nebyly.
Každopádně se stále vracel k titulku na přední straně.
Asi šlo o deník Kansas City Star.
Stálo tam: „Katastrofa: Na Idlewildu havarovalo proudové letadlo.“
Pod tím byla rozmazaná černobílá fotka.
Když jsem byl malý, přišly mi havárie spíš zajímavé.
Nejspíš šlo těžko pochopit,
že by něco, co mám tak moc rád, mohlo někomu ublížit,
natožpak ho zabít.
Pak jsem ho uslyšel mluvit s jinou letuškou. Ne s Doris.
Pane, jste v pořádku?
Vlastně ne.
Je těžké si o tomhle číst, protože ještě nedávno
jsem si zarezervoval pracovní let z Chicaga do New Yorku,
ale nedostal jsem se na něj.
Hádal jsem se o svoje sedadlo, ale nepřenechali mi ho.
Vrátil jsem se domů rozrušený, ale když jsem tam dorazil
a zapnul si televizi, viděl jsem, že to letadlo spadlo.
Měl jsem jím letět.
Takže se teď celkem bojím létání.
To mě moc mrzí.
Ale můžu vás ujistit, že se nám nic nestane a že jsme v pořádku.
Kdybyste potřeboval, jsem tady.
Dobré vědět.
Měl právo se bát.
Jak bych mu mohl pomoct, aby se cítil lépe?
Moje letadlo se rozbilo. Pouhý pohled na něj by ho asi vyděsil.
Pak jsem dostal výborný nápad.
Třeba to napraví kapitán.
Myslím moji hračku.
Jste ženatý?
Ne, nejsem.
Čerstvě rozvedený.
Není to shoda okolností?
Moje máma je herečka.
Nevěděl jsem, co shoda okolností je.
Opravil ho.
To je ale kabrňák.
Proč si nevezme mámu?
Děkuju!
Víte, máma bude hrát ve filmu.
Asi říkala, že s Kirkem Douglasem a Elizabeth Taylor.
A s Paulem Newmanem.
Opravdu? S Paulem Newmanem?
- Nepovídej. - No, už musím jít.
Děkuju.
Ahoj, zlatíčko.
Kapitán mi ho opravil.
- Je vážně super. - Dobře.
To mám radost, broučku.
Byla spokojená a já věděl proč.
Měla před sebou čisté prostírání,
překrásný porcelán a příbory, na které se mohla dívat.
No tohle.
Lenox.
Před lidmi by se talíř otáčet neměl.
Máma měla ráda starý, drahý porcelán.
Začala předčítat menu, což byl její zvyk.
Četla ho hlubokým, dramatickým hlasem, za který jsem se v restauracích styděl.
„Předkrm dle výběru: krevetový koktejl,
nebo houby plněné krabím masem.
Hlavní chod je hovězí ve vlastní šťávě,
- nebo kuřecí cordon bleu.“ - Cordon bleu.
Zalezl jsem si do svého útočiště, do svého světa.
Skvělý život.
Ideálem je spousta zábavy.
Děkuju.
Skvělý život.
Svoji trýzeň můžeš skrývat…
Podíval jsem se na mámu a přemýšlel, co nás čeká na mé narozeniny.
Při vzpomínce na ty páté jsem se začal chichotat.
Byl to takový úspěch, že jsem si přál párty každý den.
Máma to asi pět dní snášela.
Pak jsem zjistil nepěknou pravdu, že narozeniny obvykle trvají jeden den.
Nikdo ale neřekl, že je nemůžu mít každý měsíc.
Vím, že jednou v dubnu
přišla na jednu z mých oslav mámina kamarádka a řekla:
„Nemá narozeniny v únoru?“
„Ano,“ odpověděla máma. „Ale nekaz mu to.“
Máma byla tak hodná.
- Děkuju. - Nemáte zač.
Lehl jsem si na bok.
Hukot motorů mě uspával.
Ani jsem nevěděl, kdy jsem usnul.
Ještě mnoho let poté jsem procházel svoje letové řády,
abych v nich našel vrtulové letadlo, pokud jsem tedy měl čas,
jen abych se zase tak prospal.
A pokud si říkáš, proč…
Můžeš tu zůstat, ale buď připoutaný, ano?
- Dobře. - Tak jo.
Mluví k vám kapitán.
V příštích 20 minutách očekáváme mírné turbulence.
Zůstaňte usazeni a připoutejte se.
Letadlo se začalo otřásat a dunět.
Jak jsme stoupali nad mraky, změnil se zvuk motorů.
Turbulence se ale zhoršily a někteří pasažéři se začali rozhlížet,
jako by snad něco, co uvidí, mohlo ten problém vyřešit.
Muž z 12A se postavil a podivně kráčel směrem k ocasu letadla.
V pořádku?
Zavolal do prázdna.
Nesledujte mě!
Pane? Můžu vám pomoct?
Ta cizí letuška šla za ním.
- Můžu vám pomoct? V pořádku. - Podivné.
Ten muž držel tu mladou ženu pod krkem
a ona jeho taky.
- Opravdu jeden druhému vzdorovali. - Já to chápu. Znám to.
Ale vedli normální rozhovor.
Něco se tam odehrávalo v pozadí.
- Máme problém. - Výdech.
Díky.
Nastoupil před ostatními.
Prý ho nadopovali léky a naložili,
aby byl převezen do jiné psychiatrické léčebny v Denveru.
Děkuju.
- Jen klid. - Pardon.
Dejte mi vědět.
Mluvili tak klidně. Těžko uvěřit, že bylo něco v nepořádku.
Společnými silami ho uklidnili.
Až do výstupu byli ale všichni neklidní.
- Posaďte se, ano? - Jo, dobrý.
Hodně štěstí s tím Newmanem.
Děkuju. Budu ho potřebovat.
Proč se naše letadlo rozbilo?
Nevím, miláčku,
ale to nevadí.
Dobře se prospíme.
A zítra nás čeká báječný let.
Co si společně přečíst nějakou hru?
Přečteme si Příběh z Filadelfie.
- Tak jo. - Dobře.
Noc v Denveru byla zábavná.
Ten večer mi máma přečetla dva akty té hry.
Co si pamatuju,
máma mi před spaním četla hry místo pohádek.
Oběd jsme si dali v terminálu v Denveru.
Sledoval jsem letadla nad grilovaným sýrem s kolou.
Byla to paráda.
Mohlo by se snad stát ještě něco lepšího?
Ne.
Chtěl jsem žít navždy.
- Příjemný let. - Díky. Pěkný let.
Máte tam vzkaz, co si musíte přečíst.
Ano, Liz mi o tom řekla.
Počkat! Jsme u špatné brány!
Mami, uletí nám letadlo!
Tady to není. Opravdu! Tahle je pro let proudovým letadlem do LA.
Umím to zpaměti.
StarStream Boeing 707, let Royal Ambassador.
- Díky. Vezmu mu to. - Pěkný let.
Děkuju.
Překvapení, broučku.
Poletíme proudovým letadlem.
Cože?
Tomu nevěřím.
Do LA poletíme 707.
Ty se netěšíš, zlato?
To je to překvapení od Liz.
Co se děje, zlato?
Nic, jen…
Nastoupíme tam a ty se budeš naparovat.
Pojďme k bráně, ano?
Těšil jsem se.
Jen jsem to někdy neuměl projevit.
Jako bych o něco přicházel.
Možná to bylo kvůli loučení s tím starým letadlem
nebo proto, že už neuvidím Doris.
Máma nic neříkala a já se cítil hrozně.
A on tam stál, skvost mezi letadly.
Umělecký kus. Skutečně.
Byl jsem v první třídě proudového letadla.
Neuvěřitelné.
Máma řekla, že můžu sedět sám,
abych předstíral, že letím bez ní.
Ona si sedla vedle milé ženy jménem Barbara.
Start mě zatlačil do sedadla.
Ty jo. Fantastický.
Bylo to fantastické.
Vyletěli jsme vzhůru.
Vmžiku jsme byli nad coloradskými horami.
Zasněžené vrcholky hor se památně třpytily v odpoledním světle.
Let se ustálil a z reproduktorů se ozval kapitán.
Vážení, vítejte v době proudových letadel.
Letíme rychlostí 970 km za hodinu ve výšce 10 000 metrů.
Do Los Angeles poletíme hodinu a 52 minut.
Pohodlně se usaďte a užijte si let.
Šampaňské je na mě.
Barbara byla starší než máma, ale byla hezká a trefila se mámě do noty.
Sofistikovaná, bohatá a bez přízvuku.
Ne.
Můj manžel bohužel zemřel už dávno.
Jmenoval se Henry a…
Povyprávím vám to.
Stál na pódiu, přijímal funkci prezidenta Crocker Bank
- a utrpěl těžký infarkt. - Bože.
- Barbaro. - Bylo mu 43 let.
Šel jsem se porozhlédnout.
Procházel jsem se frajersky.
Jak to mohl dělat jen osmiletý kluk, který ví, že dělá něco neobvyklého.
Podíval jsem se uličkou doleva
a uviděl jsem tam kluka.
Byl mladší než já.
Asi o dva roky.
Prohlížel si oficiální letecký průvodce, anglická zkratka OAG,
jaký mají jen cestovní kanceláře a firmy.
To je nejnovější OAG?
Táta je dostává poštou dřív než jiní.
Ježíši, ty máš ale štěstí.
Hned se vrátím.
Mám tu kamaráda!
- Vlastní OAG. Bože… - Jeffe, zlato, tohle je Barbara.
Je to neuvěřitelné, ale její táta vlastní aerolinku.
Trans Caribbean Airlines.
- Opravdu? - Jo.
Prozradím ti, že můj táta nechal napsat moje jméno, Barbara,
na špici zbrusu nového proudového letounu DC-8.
Ty jo. To je super.
Letadlo s jejím jménem.
Mám zůstat tady, nebo se vrátit za svým kamarádem Skipperem?
Děti.
Následující hodinu jsme probírali věci,
co by zajímaly jen Skippera a mě.
Víš, že TWA měly až do roku 1960 nonstop let
z Londýna do San Francisca, co trval 22 hodin?
Ty jo, vážně?
Mé kamarády na rozdíl od Skippera letectví nezajímalo.
- Kde je tvůj táta? - Tamhle.
Co dělá?
- Je právník. - A máma?
Umřela, když mi byly tři.
Vážně? Máš novou mámu?
Ne, táta se po mámině smrti dvakrát oženil,
ale taky umřely na rakovinu.
- Všechny. - Nepovídej.
Má přízvuk?
Nevím. Je to důležitý?
Tak trochu jo.
Asi ho nemá.
Paráda. Mámě se bude líbit.
Má ráda lidi, co nemají přízvuk.
Na Hollywood.
- Na nás. - Ano.
- Neuvěřím… - Mami!
Našel jsem si kamaráda s bohatým tátou, co je smutný a bez přízvuku.
Tak mu pověz, kde sedím.
Ahoj.
Kde jste se tu vzala?
Vyměnila jsem si let, abych vás ještě viděla.
Nebudu si mýt obličej.
Tohle je báječné.
Moje přítelkyně, můj kámoš, nový manžel mojí mámy, snad.
A všichni letíme novým letadlem na západ.
Není vědecky možné, aby život byl lepší.
Ahoj. Dáte si chateaubriand?
- Ne. - Ne.
Máte rádi kuřecí?
- Ani ne. - Nemáš rád smažené kuřecí?
Smažený kuřecí miluju.
Tohle je podobné. Nazývá se to kuřecí cordon bleu.
Ale na letech proudovým letadlem nabízíme i dětské menu.
Můžete si vybrat hotdog, hamburger, nebo sendvič s arašídovým máslem a džemem.
Dám si hotdog s hořčicí.
Já hotdog bez hořčice i kečupu.
Výborně.
Asi omdlím.
Hotdog ve výšce 10 000 metrů?
Nadšením jsem ztratil slova. Abych něco řekl, obrátil jsem se na Skipa.
- Tvůj oficiální průvodce se mi moc líbí. - Díky.
Slunce svítilo, obloha byla jasně modrá
a já jsem jedl hotdog a pil kolu
se svým novým kamarádem při rychlosti 970 km v hodině.
Nečekal jsem, že by kdy život mohl být lepší.
Při pojíždění jsem viděl novou restauraci ve futuristickém stylu.
Byla moc krásná.
Velmi rád bych se tam někdy najedl.
Oknem jsem viděl, jak se k našemu letadlu přibližuje nástupní most.
Mami, čekají tam filmový kamery.
- Děláš si legraci. - Ne, nedělá.
- Pro jistotu. - Jo.
Vypadáte báječně.
Co tam ty kamery dělají?
Byly tam kvůli kapitánovi. Bylo mu 62 a letěl naposledy.
- Vím o tobě od Doris. Ty jsi Jeff? - Jo.
Chtěl bys jít nástupním mostem se mnou?
Life Magazine o něm točil zvláštní pořad.
Tak, mám poslední otázku.
Co budete dělat teď v důchodu?
No, nejdřív se musím odhlásit ze služby,
ale pokud mám odejít do důchodu před vašimi kamerami…
tak…
tak bych moc rád
dal svoje pilotní křídla
tomuto mladíkovi,
který má podle mě…
létání v krvi.
Tu chvíli jsem bral tak vážně,
že jsem dnes sám kapitánem.
Vzal jsem si Doris, i když jsem měl co dohánět.
Přesně 13 let.
Nicméně jsem šťastně ženatý.
Letecký pár každým coulem.
Vlastně ji vídám téměř každý den.
Je novým hlasem na JFK a já létám mezi New Yorkem a Los Angeles.
Velmi praktické.
Jo, a pokud vás zajímá moje máma, tak si Skipperova tátu nevzala,
ale chvíli spolu chodili.
Předstírali jsme, že to vyjde. Ale je spokojená.
Vyučuje herectví v Pasadena Playhouse v Kalifornii.
Už je jí 80 a mladí hoši jí dělají velkou radost.
Liz je její oblíbená studentka, už skoro 20 let.
Život je báječný.
TENTO FILM JE VĚNOVÁN
MÉ MATCE A OTCI,
MÝM BRATRŮM A SESTRÁM,
KTEŘÍ MI JSOU ŽIVOTNÍ INSPIRACÍ!
VYPRÁVĚL JOHN TRAVOLTA
TENTO PŘÍBĚH JE SMYŠLENÝ.
PODOBNOST SE SKUTEČNÝMI OSOBAMI,
ŽIVÝMI ČI MRTVÝMI, NEBO S UDÁLOSTMI
JE ČISTĚ NÁHODNÁ.
Překlad titulků: Veronika Ageiwa