Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ФИЛМ НА ДЖОН ТРАВОЛТА
ПО КНИГА НА ДЖОН ТРАВОЛТА
РЕЖИСЬОР ДЖОН ТРАВОЛТА
28 ДЕКЕМВРИ 1962 г. ЛЕТИЩЕ "АЙДЪЛУАЙЛД", НЮ ЙОРК
Беше късно и терминалът беше почти празен.
Майка ми видя снимка на Лиз Тейлър в нов филм - "Много важни персони".
Искаше палто като нейното, но купи своето от разпродажба в църквата,
където богаташите продаваха старите си дрехи.
- Довиждане, бабо. - Довиждане, скъпи.
Ще ми липсваш.
- Довиждане, мамо. - Довиждане.
Последно повикване за пътниците
за полет 700 с реактивен самолет до Лондон.
Отправете се към изход 3. Заповядайте на борда.
Гласът по радиоуредбата беше толкова изискан,
че си представях, че говори красива жена, някоя актриса.
Ако се държа като Мерилин Монро, ще ни дадат билети за първа класа.
Каза също, че там напитките са безплатни.
За мен нямаше никакво значение, стигаше ми, че ще летим.
Пътниците за полет 393 на "Транс Уърлд Еърлайнс" за Питсбърг,
Дейтън, Чикаго, Канзас Сити, Денвър и Лос Анджелис
да се отправят към Западната аркада, моля.
Никога не бях изпитвал такова силно вълнение.
Нищо не можеше да се сравни с факта, че след малко щях да летя за пръв път.
Дори "Чичо доктор" с децата от квартала, а това беше много за 8-годишно момче.
Помня всичко от онази нощ.
Затъмненото осветление на терминала, емблемата на авиокомпанията.
Вървяхме бързо към изхода в Западната аркада.
Дори майка ми се вълнуваше, но сигурно по други причини.
Може би заради безплатните напитки
или шанса да се запознае с хубавец в самолета.
Майка ми беше на около 49 години и много привлекателна -
сини очи, хубава коса и, по нейни думи, с чудесна фигура за възрастта си.
Можеше да е и по-хубава, ако не ме беше родила толкова късно.
А и много мъже харесват коремчета.
Смятат ги за секси, каза тя.
Може би щеше да се влюби в готин мъж, като капитана на самолета например.
Беше много забавно да бродим из летището.
Не можех да повярвам, че този път наистина щяхме да летим.
Посещавахме летището, за да изпращаме някого.
Веднъж мама летя, за да участва в някаква пиеса през лятото.
Но този път и аз щях да замина.
Гледката беше нереална. Усещах сърцето си в гърлото си.
Всичко се движеше на забавен каданс.
Беше прекрасен.
В сребристо и бяло, с две червени линии и надписи "ТУЕ" от двете страни.
Каква гледка!
Вятърът ме блъскаше в лицето, но аз се влюбих от пръв поглед.
Горда осанка, силен и могъщ на вид.
Никога нямаше да забравя това преживяване.
Докато се качвахме по стълбата, забелязах нещо много странно.
Нямаше много хора, брояха се на пръсти.
Преструвах се, че полетът е само за мен и майка ми.
Не е ли уникално?
Заповядайте, тук е много по-топло.
Стюардесата беше висока и слаба. Усмихваше се топло.
Ето и карта за евакуация.
Тя беше различна, но не можех да определя защо.
По-късно майка ми щеше да я опознае добре, щяха да станат приятелки.
Попитах я защо Лиз е толкова различна,
а майка ми каза, че излъчва неподправена тъга,
защото е била в концентрационен лагер.
Двигателите се включваха един по един,
а аз седях в голям, мек и удобен стол.
Едва ги чувах.
Големите витла се въртяха, а отзад излизаха пламъци.
Беше ерата на реактивните двигатели, но се вълнувах, че съм в самолет,
който щеше да пътува двойно по-дълго, особено защото летях за пръв път.
Помня, че събирах пари в черно портмоне на цветя.
Баба ти, моята майка, ми го даде, за да събирам парички.
Сега е твой ред да спестяваш и може да отидем на кратко пътешествие.
Може да отидем във Филаделфия, Хартфорд.
- Дори в Бостън! - Да.
Беше прекрасно, когато мама се вълнуваше.
Целият свят сякаш засияваше от надежда.
Добре, хубаво.
Исках да те изненадам, но ще се преместим в Лос Анджелис.
Наистина ли?
Имам приятел режисьор от "Алънтаун Плейхаус",
който ми обеща, че ако се преместим там до февруари,
ще ми уреди участие във филм.
Наистина ли?
Не мога да повярвам.
Мама имаше опит като статистка, затова не изглеждаше невъзможно.
Преподаваше актьорско майсторство, а преди това е била театрална актриса.
А когато нямаше работа, аз бях нейната публика.
Връщам се веднага. Отивам да проверя разписанията.
Полетях към стаята си, където бяха разписанията на авиолиниите.
"Юнайтид", "Американ", "ТУЕ".
Ето го. "Еднопосочен нощен полет.
95 долара за възрастен, децата летят на половин цена."
Това е! А сега - разписанията.
"ТУЕ", полет 393 заминава от "Айдълуайлд" в 21 часа
за Лос Анджелис
с престой в Питсбърг,
Дейтън, Чикаго, Канзас Сити Денвър и Лос Анджелис.
Пристига в 15 часа на следващия ден."
Само "ТУЕ" свързва 70 града в САЩ с 15 световни центъра отвъд океана.
- Вътрешни и международни. - Доверете се на…
"ТУЕ" е начинът.
Когато се върнах, лампата в хола беше загасена.
Музиката от радиото свиреше тихо -
"Съпруги и любовници" на Джак Джоунс.
Цигарата й проблясваше в мрака, беше си наляла вино.
Тогава се притесних, че може би няма да заминем за Лос Анджелис.
Може би просто си мечтаеше.
Реших да спестявам за кратко пътуване и отново да проверя разписанията.
Баба ми имаше "Плимут Белведере" '57 г.
Ето ни и нас през декември 1962 година
на път за летището, а аз мислех за полет 393.
- Кога ще стигнем? - Скъпи, когато километражът покаже 62.
Беше забавно да гледам билбордовете, които предлагаха най-различни възможности.
"За седем часа до Париж с "Пан Ам".
Или "ТУЕ" - най-добрият път до Калифорния".
Седях в самолета и чаках да излетим на най-дългия курс, който предлагат.
В предната част имаше точно 15 души.
Бях забравил да сваля шапката си, може би защото навън беше студено.
Когато самолетът излетя, аз изглеждах така.
Виждаше се, че майка ми се радва за мен,
но вече нямаше търпение да излетим,
за да запали цигара с питие.
Много ми харесваше да гледам огъня от двигателите.
В списанието на борда пишеше, че са типични за витловите двигатели.
Докато се засилвахме по пистата, чувството за нереалност ме обзе отново.
И в този момент самолетът се отлепи от земята.
Не мога да повярвам, че летя.
Майка ми погледна напред, после се обърна и ми се усмихна.
Винаги ще помня майка си така.
Излитането беше много по-плавно, отколкото очаквах.
Незнайно защо всичко в онази нощ беше съвършено.
Години след това, каквото и лошо да ми се случваше,
от тръгването за летището до достигането на дестинацията ми
изпитвах сигурност и бях щастлив.
Майка ми обичаше "Манхатън", а аз - "Кока Кола".
- Лиз дойде при местата ни. - Какво ще пиете?
- Може ли "Кола"? - Да.
- За мен - "Манхатън". - Добре.
- Вече може ли да пуша? - Разбира се.
"Нюпорт" с филтър.
Тюркоазената кутийка с полумесеца в средата
винаги ще ми напомня за приятни моменти.
Щом тя запалеше цигара и издухаше дима с удоволствие,
ме обземаше радост.
Всички приятели на мама от театъра пушеха.
Всъщност не познавах възрастен, който да не пуши.
Виждах всички звезди в нощното небе.
Така ми изглеждаше през прозореца.
"Прекрасно е. Защо хората не живеят в самолети?"
Спомних си как понякога у дома нощем
лежах буден и слушах бученето на самолетите, прелитащи над къщата,
излетели от "Нюарк" или "Ла Гуардия".
Мислех си: "Закъде летят толкова късно?
Кой е на борда? Дали спи? Има ли легла в самолета?".
А сега седях в един от самолетите, за които размишлявах.
Господинът от място 3Д ви черпи.
Много мило.
Благодарете му от мое име.
Когато мама искаше да впечатли някого, гласът й ставаше по-дълбок и плътен.
Наричах го "театралния глас".
На нея това не й харесваше, но продължаваше да говори така.
Малко след това, като по часовник, красив 50-годишен господин
седна срещу нас.
Мама веднага се зачуди дали той ни беше почерпил напитките.
Може ли да седна до вас?
Ако не седнете сам, ще ви дръпна.
Ужасно се страхувам от летенето.
- Не е вярно. - Не ми противоречи.
Не се боиш.
Скъпи, иди в пилотската кабина и се запознай с пилотите.
Идеята беше хубава, макар да мислех, че ще ми се кара.
Оставих мама да се оправя сама.
По пътя до пилотската кабина видях нещо, което беше изключително странно.
Здравей. Аз съм триметровият мъж.
Искаш ли автограф?
- Кой сте? - Работя в цирка "Барнъм и Бейли".
Аз съм триметровият мъж.
Добре.
През 60-те не заключваха пилотските кабини
и всеки можеше да влезе там, обикновено с позволението на стюардесата.
Лиз я нямаше, затова отворих вратата сам.
Трима мъже седяха с гръб към мен и не ме видяха.
- Не беше ли красива? - Прекрасна беше.
Не мога да повярвам, че го направи с трима ни.
- И аз. - А аз мога.
Чух само част от историята.
По-късно, когато пораснах, осъзнах, че вероятно говореха за секс.
Здравей. За Питсбърг ли пътуваш?
Не, за Лос Анджелис.
- Защо с този полет? - Исках да се возя по-дълго,
но мама нямаше пари за директен полет.
Мислех, че ще се зарадват, че обичам самолети,
но те явно мислеха за практичната страна на полета.
Ще пътуваме заедно до Чикаго.
Ако ти стане скучно, заповядай при нас.
- Но следващия път попитай стюардесата. - Добре.
Благодаря.
- Какъв е този триметров мъж? - Новото ти гадже.
Въпреки всичко аз летях, и то през нощта. Животът беше прекрасен.
Когато се върнах на мястото си, мама пиеше второ питие
и се беше сближила с новия си приятел Хари.
Това е момченцето ми - Джеф.
- Здравей, Джеф. - Здрасти.
Това е Хари, той е от Питсбърг, скъпи.
Адвокат е и познава играчи от "Питсбърг Стийлърс".
Не е ли страхотно?
Женен ли си? Имаш ли деца?
- Да, имам момче и момиче. - Това е чудесно.
- Дано обичаш пиле. - Само пържено.
Това е като него. Нарича се "кордон бльо" и е много вкусно.
Добре, ще го опитам.
Когато се върнах на мястото си, Хари шепнеше нещо на мама.
Изчаках да приключи, за да не ми се карат.
Какъв прекрасен мъж. И говори изискано.
Мама харесваше хора с чиста дикция и артикулация.
Не харесваше да се говори с акцент, ако не беше за роля.
Казваше, че правилният говор показва добро образование.
Приятелката й Джулия беше красива жена, омъжена за богат изобретател,
и сякаш нищо не й липсваше,
но майка ми така и не прие тежкия й акцент от Ню Джързи.
Казваше: "Жалко. На цялата тази красота и богатство такъв акцент".
Забавното беше, че понякога и майка ми говореше с този акцент.
Ако отидем в Питсбърг, миличък, Хари ще ни изведе на вечеря.
- С жена му и децата му ли? - Отворко.
Навън тъмната нощ се изпълни със снежни облаци.
- Усетих, че поставиха нещо пред мен. - За теб.
По миризмата познах, че е пиле кордон бльо.
Еха! Наистина приличаше на пържено пиле, но беше по-хубаво.
Започнах да се храня.
Обичам пиле, обичам и кашкавал, но не знам дали мога да ги ям заедно.
Мамо, не ми харесва.
- Може ли още една "Кола"? - Разбира се, скъпи.
Щом започнахме да се спускаме към Питсбърг, вече виждах през прозореца.
Бяхме под облаците и снегът валеше обилно.
Градът беше красива гледка, проблясваше през снега.
После се замислих, че там някъде има дете,
което слуша бученето на самолета
и се чуди кой лети толкова късно,
къде отива и дали спи.
Едва усетихме кацането, беше много меко.
Сините светлини на пистата се открояваха още по-силно на снега.
Докато приближавахме изхода, чухме съобщение по радиоуредбата.
Говори капитанът. Очаква се снежна буря.
Полетите до Дейтън и Чикаго са отложени до второ нареждане.
Служителите на летището ще ви дадат повече информация.
Не се тревожете. "ТУЕ" ще осигури хотел на пътниците.
- Безплатно. - Благодаря.
Ще ни настанят в хотел?
- Да, не се тревожете. - Чудесно.
Добре.
Рецепционистът ми каза, че хотелът е построен през 1952 г.
Представих си хората, които са се настанявали като нас
посред нощ от 1952 година насам.
Миличък, ще ни се обадят, когато получат разрешение за излитане.
Имаме поне два часа, затова се опитай да поспиш.
- Нали? - Добре.
- Отивам в бара за едно питие. - Хубаво.
- Добре ли си? - Да.
- Обичам те. - И аз теб.
Знаех си, че и Хари ще е там, но не казах нищо.
Ало?
Да, идваме.
Изтичах по коридора до асансьора и натиснах бутона няколко пъти.
Не, престани.
Мамо, хайде! Ще изпуснем полета!
Мамо! Самолетът излита след 20 минути! Ще го изпуснем!
Видях, че мама излиза от друга стая.
- Идвам. - Не ме беше грижа дали е била с Хари.
Важното беше, че имахме само 20 минути да стигнем до самолета.
Беше три часа през нощта, а майка ми беше весела. Аз също.
Бях спал три часа и пътуването продължаваше.
Полетът от Питсбърг до Дейтън продължи около час
и, като се замисля, беше интересен.
За 40 минути майка ми смени рекорден брой настроения.
Какво ли й разказваше?
После научих историята на Лиз.
Помня, че бях много объркана.
Бях едва на девет години, когато се опитахме да избягаме.
Само аз и брат ми успяхме.
И, за жалост, отведоха родителите ни пред очите ни.
Миличката ми.
Не, добре съм, вече го превъзмогнах.
По онова време имаше предаване, наречено "Спомнете си за нас".
Показваха зверствата на нацистите.
Вероятно то беше причината да сънувам кошмари.
Беше ми жал за Лиз. Майка ми се трогна от историята й.
Сякаш изпитваше облекчение, че друг страда повече от нея.
Изведнъж съжалих, че не опознах триметровия мъж.
Можех да си говоря с него.
Тази вечер щях да летя сред звездите.
Решихме да не слизаме от самолета в Дейтън.
С мама си поспахме.
ДЕЙТЪН
Излетяхме, преди да се събудим.
Лиз ни остави да спим, защото бяхме сложили коланите.
Никой не се беше качил в Дейтън.
Е, никой забележителен.
И защо да го прави в четири сутринта?
Спахме до Чикаго.
Беше още тъмно, когато пристигнахме на нов терминал на "О'Хеър".
Аз съм дотук. Връщам се в базата.
Приготвила съм ви две изненади.
Уредих и двамата да продължите в първа класа
до Канзас Сити и Денвър.
И в Денвър ще ви очаква още една изненада.
Та…
Ето документите. Дайте ги на гишето.
- Ясно? - Благодаря.
- Довиждане. - Благодаря.
Мислех си колко ли щеше да ни струва
да платим билети за първа класа.
Еднопосочният беше около 185 долара.
Колко играчки и хотдози можех да купя с тези пари.
Щяха да стигнат и за още две-три пътувания.
Лиз беше страхотна.
Изведнъж поведението на мама стана друго.
Видях как се промени пред очите ми.
Изправи стойка, вдигна брадичка, закрачи гордо.
Щяхме да летим в първа класа.
А тя беше актриса с билет за първа класа за Западното крайбрежие.
Знам, че съжали, че не облече леопардовото палто,
защото аз я разубедих.
Обадиха ми се от Холивуд.
- Казаха ми да хвана първия полет. - Актриса ли сте?
Да, как познахте?
Мама често правеше такива ненужни коментари.
- Успех в Холивуд. - Благодаря.
Терминалът беше прекрасен и имаше хотдог в четири часа през нощта.
- Здравейте. - Исках два. Мама поръча един.
- Приключихте ли? - Да.
- Може ли още един хотдог? - Наистина ли искаш още един?
- Да, наистина. - Добре.
Първа класа е в задната част на витловите самолети.
Първо забелязах по-големите седалки. После - красивата фреска.
Двигателите едва се чуваха.
Може би затова първа класа беше отзад. В реактивните самолети е по-тихо отпред.
Майка ми искрено се вълнуваше, че е в първа класа.
Ако студио плащаше полета ми,
Гилдията на актьорите щеше да настоява да ми платят първа класа.
Такива са правилата.
Самолетът продължаваше на запад и видях, че слънцето изгрява.
Завихме леко надясно, слънцето огря прозореца
и сякаш затанцува по лицето на майка ми.
Помниш ли когато играх в "Освети небето" през лятото?
Един критик ме определи като кръстоска между Крофърд и Стануик.
Изключително представяне.
Не беше ли прекрасно?
Погледнах вдясно и видях златисти завеси.
Зачудих се какво има зад тях. Огледах се за стюардеса.
Видях една на пътеката.
Помахах й, както вдигах ръка в училище.
- Да? Какво обичаш? - Гласът й ми беше познат.
Приличаше на този от терминала в Ню Йорк.
Тя изглеждаше така, както си представях гласа.
Това за какво е?
Спалното отделение за нощните полети. Вече не го използваме.
През коя година сте го ползвали?
Кога престанахте? Колко спални има?
- Задавай въпросите си един по един. - Добре.
От създаването на самолета до навлизането на реактивните през 1959 г.
Използвахме ги за дългите полети.
Които продължават над осем часа.
За дългите нощни полети.
Хората от първа класа спяха там.
Супер! Откъде знаеш толкова много?
Майка ми работи в индустрията от години.
Започнала е като стюардеса през 30-те.
Пенсионира се през 1939 година, но оттогава
съобщава полетите на летищата в Ню Йорк.
Извини ме.
Наистина ли? На колко години е сега? На какви самолети е работила?
Откъде прави съобщенията на летищата?
Сега е на 58 години, летяла е основно на самолети ДС-3.
Мисля, че говори от малка стаичка на терминала на "ТУЕ".
Задаваш много въпроси за самолетите. За пръв път ли летиш?
Дорис ми разказа много неща. Тя беше новата ми приятелка.
Мамо, събуди се! Ставай!
- Какво има? - Няма да повярваш.
Майката на Дорис говори на "Айдълуайлд".
Тя е на 58 години и е една от първите стюардеси.
Много ще я харесаш. Няма никакъв акцент и е много красива.
- Кой? - Дорис!
Това е чудесно, бебчо.
Мамо, не ме наричай така пред Дорис.
Добре, миличък, а сега ме остави да спя.
Харесах прическата й.
Имаше светли очи. Не можех да престана да я гледам.
- На колко години си? - На 21.
- Кой е любимият ти самолет? - Боинг 707.
- Защо? - Защото е красив и бърз.
Чудесно. Имаш ли гадже?
Имах, но се разделихме.
- Майка ми е актриса. - Така ли?
Казвах го, за да впечатля хората.
- Много интересно. - Да, отиваме в Холивуд.
Повикаха я да участва във филм с Пол Нюман, ако не се лъжа.
С Пол Нюман ли? Ама че работа.
- Трябва да тръгвам. Майка ми ме чака. - Добре.
Боже, защо излъгах? Беше глупаво.
Впечатли се още когато казах "актриса".
Летището в Канзас Сити не беше интересно.
С изключение на магазина за играчки.
Боже мой!
Имаше модел на самолета, с който летяхме, с батерии.
Беше най-хубавата играчка на света.
Вратата се отваря, пасажерите изчезват, появява се стюардесата.
Боже мой! Вратата се затваря, пасажерите се появяват отново.
Двигателите се задействат един по един. Боже мой, тръгва по пистата.
В този момент бях толкова щастлив, че не можех да се съвзема.
- 12,95 долара с данъка. - Добре.
- Ще ви напиша квитанция. - Чудесно.
Докато не счупих самолета.
Плаках цял час, включително по време на излитането за Денвър.
Предстоеше най-дългият преход - около четири часа заради силния вятър.
- Какво има? - Самолетът ми се счупи.
И истинските се чупят.
- Наистина ли? - Да, разбира се.
Не знаех.
Думите на Дорис промениха живота ми.
Винаги съм се ядосвал, когато нещо не е съвършено,
особено ако е механично.
Тя ми даде обяснение, което използвам до ден днешен.
Истинските неща също се чупят.
Искаш ли да си легнеш в спалното?
- Да! - Дорис, благодарим ти, но не е нужно.
- Мамо! - Няма проблем, ще го приготвя.
От вълнение, че бях в спалното и гледах небето през прозореца
не успях да заспя.
Исках да му се насладя напълно, дори да хапна нещо вътре.
- Синът ви каза, че сте актриса. - Да.
Поздравления за новия ви филм с Пол Нюман. Невероятна новина.
Сигурно не е разбрал правилно.
Не отивам за конкретен филм, а при приятел, който ще ми помогне.
Джеф знае, че харесвам Пол Нюман като актьор
и си е направил грешен извод.
Бях съкрушен, не исках да живея повече.
Обядът е готов, ще го попитам дали е гладен.
- Благодаря, много си мила. - Извинете ме.
Обядът е почти готов, дано обичаш пиле.
- Обичам пържено. - Това е като пърженото, но по-хубаво.
- Така ли? - Нарича се "пилешко кордон бльо".
- Може ли още една "Кола"? - Разбира се, веднага.
Добре.
Мъжът на място 7Д
пиеше много и пушеше "Пал Мал".
Майка ми каза, че са силни цигари без филтър,
а "Нюпорт" - леки.
Човекът постоянно гледаше заглавие
в "Канзас Сити Стар".
Бедствие: голям пътнически самолет се разбива на "Айдълуайлд".
Отдолу имаше неясна чернобяла снимка.
Тогава за мен самолетните катастрофи бяха вълнуващи.
Мисля, че не можех да приема, че любимите ми самолети могат да навредят
и дори да убиват.
Чух човека да говори с друга стюардеса, не с Дорис.
Добре ли сте?
Не съм.
Статията ме разстрои, защото неотдавна
се наложи да пътувам от Чикаго до Ню Йорк по работа,
но изпуснах полета.
Исках да хвана следващия, но нямаше свободно място.
Тръгнах си ядосан, но когато се прибрах вкъщи
и пуснах телевизора, разбрах, че самолетът се е разбил.
Този, който изпуснах.
Затова се страхувам да летя.
Съжалявам за случилото се, но ви уверявам, че сега всичко е наред.
- Повикайте ме, ако имате нужда от нещо. - Добре, благодаря.
Имаше основание да се страхува. Как можех да го успокоя?
Моят самолет беше счупен. Сигурно щеше да го уплаши още повече.
И тогава ми хрумна страхотна идея.
Може би капитанът щеше да поправи играчката ми.
- Женен ли сте? - Всъщност не съм.
Разведен съм.
Какво съвпадение!
Майка ми е актриса.
Не знаех какво значи "съвпадение".
Поправи го, той е върхът. Жалко, че не може да се ожени за майка ми.
Благодаря! Майка ми ще се снима във филм.
Мисля, че каза с Кърк Дъглас и Елизабет Тейлър.
- И с Пол Нюман. - Наистина ли? С Пол Нюман?
- Стига бе. - Трябва да вървя.
Благодаря.
- Здравей, скъпи. - Капитанът го поправи.
- Той е страхотен. - Чудесно, радвам се за теб, миличък.
Знаех защо е толкова доволна. Пред нея имаше ленена покривка,
прекрасен китайски порцелан и сребърни прибори.
Божичко.
"Ленъкс".
Невъзпитано е да обръщаш чиния пред хората.
Майка ми обожаваше антики и скъп порцелан.
Започна да чете менюто на глас, беше й навик.
Правеше го с плътен, театрален глас и се срамувах от нея в ресторантите.
"Изберете разядка: коктейл от скариди или гъби, пълнени с рачешко.
- Основно: говеждо със сос или пиле…" - Кордон бльо.
Върнах се в убежището си, в моя личен свят.
Благодаря.
Погледнах надолу към мама и се зачудих как ще отпразнуваме рождения ми ден.
Сетих се за петия ми рожден ден и се засмях.
Беше толкова хубаво, че исках да празнувам всеки ден.
Майка ми издържа около пет дни.
После научих грозната истина, че рождените дни са само един ден.
Но никой не ми каза, че не може да са всеки месец.
Помня, че през април приятелка на мама дойде на рождения ми ден и каза:
"Не е ли роден през февруари?".
"Да", каза майка ми, "но не му разваляй празника".
Майка ми беше много добра.
- Благодаря. - Моля.
Излегнах се и бученето на двигателите ме унасяше.
Заспах, без да се усетя.
Години след това преглеждах разписанията на авиолиниите
в търсене на витлов самолет и ако имах време,
се качвах на него, за да поспя.
Може да спиш тук, но си сложи колана.
- Добре. - Хубаво.
Говори капитанът.
През следващите 20 минути се очаква лека турбулентност.
Останете по местата си и закопчайте коланите.
Самолетът започна да се тресе леко.
Шумът на двигателите се промени, когато се издигнахме над бурята.
Но турбуленцията стана по-силна
и някои пътници започнаха да се оглеждат, сякаш това щеше да реши проблема.
Мъжът от място 12А стана и тръгна към опашката на самолета.
Добре ли сте?
- Викаше в празното пространство. - Не ме следи!
- Господине, какво обичате? - Непозната стюардеса тръгна след него.
- Спокойно. - Каква странна гледка.
Мъжът беше хванал младата жена за гърлото, а тя беше стиснала неговото.
Струваше ми се, че наистина се борят.
- Разбирам ви. - Но разговаряха напълно спокойно.
Човекът не беше какъвто изглеждаше.
- Има проблем. - А сега издишайте.
Бяха го качили на борда преди всички и го бяха упоили,
за да го закарат в психиатрия в Денвър.
- Благодаря. - Успокойте се.
Повикайте ме при нужда.
Говореха напълно спокойно, сякаш всичко беше наред.
Заедно успяха да го успокоят.
Но пътниците останаха смутени до края на полета.
- Ела да седнеш. - Добре съм.
ДЕНВЪР
Късмет с Пол Нюман.
Благодаря. Ще ми е нужен.
- Защо самолетът се повреди? - Не знам, скъпи.
Но така ще успеем да се наспим добре.
Утре ни чака чудесен полет.
Искаш ли да ти прочета някоя пиеса?
Мисля, че трябва да изберем "Филаделфийска история".
- Добре. - Хубаво.
В Денвър беше забавно.
Мама ми прочете две действия от пиесата.
Откакто се помня, ми четеше пиеси, а не приказки за лека нощ.
Обядвахме в ресторанта на терминала.
Ядох печено сирене с "Кола", докато гледах самолетите.
Беше страхотно. Какво по-хубаво можеше да ми се случи?
Нищо. Исках да живея вечно.
- Приятен полет. - Благодаря, приятен полет.
Здравейте, тук има бележка за вас.
Да, Лиз ми каза.
На грешен изход сме! Мамо, ще изпуснем самолета!
Объркали сме се, повярвай ми. Тук е за директен полет до Ел Ей.
Знам графика наизуст - Боинг 707 със специално меню за първа класа.
- Благодаря ви. - Приятен полет.
Благодаря. Имам изненада, скъпи.
Ще се качим на реактивен самолет.
Какво? Не мога да повярвам.
Ще отидем в Ел Ей с Боинг 707.
Не се ли радваш, скъпи? Това е твоята изненада от Лиз.
- Какво има, миличък? - Нищо, просто…
Щом се качим на самолета, ще започнеш да се фръцкаш.
Да се отправим към изхода.
Радвах се, наистина, но понякога не знаех как да го покажа.
Обзе ме тъга.
Може би защото се разделях с този самолет или защото повече нямаше да видя Дорис.
Тя не каза нищо, а аз се чувствах тъжен.
Той стоеше пред нас - беше уникален самолет.
Истинско произведение на изкуството.
Бях в първа класа на реактивен самолет. Не можех да повярвам.
Майка ми каза, че може да седна отделно и да се преструвам, че пътувам сам.
Тя реши да седне до една мила дама - Барбара.
Мощният тласък ме залепи за седалката.
Страхотно!
Наистина беше страхотно. Изстреляхме се в небесата.
Докато се усетя, бяхме над Колорадо.
Блестящите от следобедното слънце снежни върхове бяха незабравима гледка.
Набрахме височина и капитанът се включи по уредбата.
Дами и господа, добре дошли в новата ера.
Движим се със скорост 1000 км/ч на височина 10 000 метра.
Ще стигнем в Лос Анджелис след един час и 52 минути.
Седнете удобно и се насладете на полета. Шампанското е от мен.
Барбара беше по-голяма от мама, но много красива и, както харесваше мама,
изискана, богата и без акцент.
Не, за съжаление, съпругът ми почина отдавна.
Казваше се Хенри и… Ще ти разкажа.
Беше на подиума и приемаше президентския пост на "Крокър Банк".
- Получи масивен инфаркт. - Боже.
- Барбара. - На 42 години.
Реших да огледам.
Ходех много наперено.
Както ходи само един 8-годишен, който знае, че му се случва нещо велико.
Погледнах наляво и видях едно момче.
Беше по-малко от мен с около две години.
В ръцете си държеше "Официален наръчник на авиолиниите" - ОНА.
Притежаваха го само туристическите компании.
Това новият ОНА ли е?
Баща ми го получава пръв по пощата.
Божке, голям късметлия си.
Идвам след малко.
Намерих си приятел!
- Той има ОНА и… - Джеф, скъпи, това е Барбара.
Колкото и да не е за вярване, баща й има авиолиния.
"Транс Карибиан Еърлайнс".
- Така ли? - Да.
И баща ми изписа името ми - Барбара,
на носа на чисто нов Дъглас ДС-8.
Колко яко!
Самолет с нейното име.
При нея ли да остана, или да ида при новия ми приятел Скипър?
Деца.
През следващия час водих разговор със Скипър, който вълнуваше само нас.
Знаеш ли, че до 1960 година "ТУЕ" е имала директен полет
от Лондон до Сан Франциско, който е продължавал 22 часа?
Вярно ли?
Приятелите ми не си падат по авиацията, но вече имах Скипър.
- Къде е баща ти? - Ей там.
Какво работи?
- Адвокат е. - Къде е майка ти?
Почина, когато бях на три години.
Така ли? Имаш ли нова майка?
Не, баща ми се жени два пъти след смъртта на мама,
но и те умряха - от рак.
- И двете. - Стига бе.
- Той има ли акцент? - Не знам, важно ли е?
- Май да. - Мисля, че няма.
Чудесно, майка ми ще го хареса. Пада си по хора без акцент.
- За Холивуд. - За нас.
Мамо! Намерих си приятел.
Баща му е богат, тъжен и няма акцент.
Тогава му кажи къде седя.
Здравей.
- Защо си тук? - Смених полета си, за да ви видя.
Няма да си мия лицето повече.
Беше страхотно - гаджето ми, приятелят ми, бъдещият съпруг на майка ми,
всички заедно пътуваме на запад с нов самолет.
Научно доказано е, че животът не може да бъде по-хубав.
Здравейте, искате ли шатобриан?
- Не. - Обичате ли пиле?
- Не много. - Обичаш ли пържено пиле?
Обожавам го.
Нашето е като него. Нарича се "пиле кордон бльо".
Но на реактивните самолети предлагаме и детско меню.
Можете да изберете между хотдог, хамбургер и сандвич с фъстъчено масло и желе.
Искам хотдог с горчица.
- А аз - хотдог без горчица и кетчуп. - Идеално.
Мислех, че ще припадна. Хотдог на височина 10 000 метра?
Загубих ума и дума от вълнение.
Tрябваше да кажа нещо и се обърнах към Скип.
- Харесвам книгата ти за полетите. - Благодаря.
Слънцето грееше, небето беше искрящо синьо,
а аз хапвах хотдог и пиех "Кола" с новия ми приятел при скорост 100 км/ч.
От този момент нататък не очаквах нищо по-хубаво.
ЛОС АНДЖЕЛИС
От пистата на "ЛАКС" видях новия ресторант в космически стил.
Беше много красив. Помислих си, че някой ден ще хапна там.
През прозореца виждах как ръкавът се приближава към самолета ни.
Мамо, навън има камери.
- Шегуваш се. - Не, има.
- Ще взема всички мерки. - Да, изглеждаш чудесно.
Защо има камери?
Нашият капитан беше на 62 години и това бе последният му полет.
- Дорис ми разказа за теб. Джеф, нали? - Да.
Искаш ли да слезем заедно по ръкава?
Списание "Лайф" правеше репортаж за него.
Един последен въпрос. Какво ще правите? Вече сте пенсионер.
Още не съм официално, не съм подписал документите.
Но ако искате да се пенсионирам пред камерата…
Мисля, че…
Бих искал
да дам крилете си
на този младеж.
Мисля…
че летенето му е в кръвта.
Толкова сериозно приех този момент, че станах пилот.
Ожених се за Дорис, въпреки че трябваше да наваксвам.
13 години, за да бъда точен.
Въпреки това бракът ни е щастлив.
Авиационна двойка сме.
Всъщност се виждаме почти всеки ден.
Тя е новият глас на "Джей Еф Кей", а аз поех курса Ню Йорк - Ел Ей.
Устройва ни напълно.
Ако се чудите за мама - тя не се омъжи за бащата на Скипър.
Излизаха известно време. Всички се преструвахме, че ще си паснат.
Но тя е щастлива.
Преподава в "Пасадина Плейхаус" в Калифорния.
Сега е на 80 години и я крепят младите момчета.
Лиз е любимата й ученичка от вече 20 години.
Животът е прекрасен.
ФИЛМЪТ Е ПОСВЕТЕН НА
КЕЛИ
ДЖЕТ
БЕН
И ЕЛА
МАЙКА МИ И БАЩА МИ
БРАТЯТА И СЕСТРИТЕ МИ
ВСИЧКИ ТЕ СА МОЕТО ВДЪХНОВЕНИЕ В ЖИВОТА!
ДИКТОР ДЖОН ТРАВОЛТА
ФИЛМЪТ Е ХУДОЖЕСТВЕНА ИЗМИСЛИЦА.
ВСЯКА ВРЪЗКА С РЕАЛНИ ЛИЧНОСТИ,
ЖИВИ ИЛИ МЪРТВИ, ИЛИ РЕАЛНИ СЪБИТИЯ
Е НАПЪЛНО СЛУЧАЙНА.
Превод на субтитрите Анна Делчева