Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ФІЛЬМ ДЖОНА ТРАВОЛТИ
ПРОПЕЛЕР У НІЧНОМУ НЕБІ
ЗА КНИЖКОЮ ДЖОНА ТРАВОЛТИ
РЕЖИСЕР – ДЖОН ТРАВОЛТА
28 ГРУДНЯ 1962 РОКУ
АЕРОПОРТ «АЙДЛВАЙЛД», НЬЮ-ЙОРК
Був пізній вечір,
і в терміналі майже нікого не було.
Мама побачила фотографію Елізабет Тейлор у майбутньому фільмі
«Дуже важливі персони».
Вона хотіла таке саме пальто,
але своє купила на розпродажі в підвалі церкви,
де заможні люди продавали свій ношений одяг.
- До побачення, бабусю. - Бувай, сонечко.
- Чмок. - Я сумуватиму.
До побачення, мамо.
До побачення, доню.
Посадка на Trans World Airlines,
Рейс 700 «Королівський амбасадор» на реактивному літаку до Лондона.
Посадка – на Виході 3.
Просимо на посадку.
Голос оповіщення звучав дуже вишукано.
Я уявляв, що він належав дуже гарній жінці,
наприклад, актрисі.
Може, якщо поводитимусь як Мерлін Монро,
касир розподілить нас у перший клас.
Ще вона сказала, що всі напої безплатні,
якщо летиш першим класом.
Звісно, мені було байдуже, головне, що ми полетимо.
Trans World Airlines, рейс 393
на літаку Super Constellation до Піттсбурга,
Дейтона, Чикаго, Канзас-Сіті,
Денвера та Лос-Анджелеса.
Посадка почалася в Західному пасажі.
Просимо на посадку.
Тіло охопило хвилювання,
якого я ще ніколи раніше не відчував.
Усвідомлення, що через кілька хвилин я вперше в житті летітиму в небі, –
не порівняти ні з чим,
навіть з грою в лікаря з сусідськими дітьми.
А для восьмирічного це мало велике значення.
Я пам’ятаю про той вечір усе.
Тьмяне світло в терміналі,
колір емблеми авіаліній,
коли ми швидко йшли до виходу в Західному пасажі.
Навіть мама, схоже, була схвильована,
але зовсім з інших причин.
Скоріше за все, через безкоштовні напої,
або можливість познайомитись у літаку з гарним чоловіком.
Моїй мамі було 49 років, і вона була приваблива.
Сині очі, гарне волосся
і гарна фігура, як на її вік, – так вона мені сказала.
Фігура у неї була б ще гарніша, якби вона не народила мене так пізно.
І для багатьох чоловіків пузце не було проблемою.
Деякі вважали це сексі, як вона думала.
Може, вона закохається в когось дуже класного,
наприклад, капітана літака чи когось такого.
Мчати через аеропорт «Айдлвайлд» було так захопливо.
Я не міг повірити, що цього разу ми справді полетимо.
Зазвичай ми ходили в аеропорт роздивлятися людей.
Одного разу мама мала летіти, щоб зіграти
у виставі, яку вона грала в літньому театрі.
Але цього разу я летів також.
Усе здавалося нереальним.
Серце калатало.
Усе було наче в сповільненій зйомці.
Він був прекрасний.
Сріблясто-білий з двома червоними смугами
і літерами TWA нанесеними збоку.
Ох, яке видовище.
Холодний вітер обпікав обличчя, але не міг розвіяти мою першу любов.
Величний на вигляд, він випромінював силу й міць.
Тут почнуться враження, яких я не забуду ніколи.
Коли ми піднімалися по трапу,
я помітив щось дивне.
З нами в літак сідало мало людей.
Усього декілька.
І тоді я вдав, що цей рейс лише для мене й мами,
а хіба це не винятково?
Вітаємо на борту. Тут значно тепліше.
Нас зустрічала висока й струнка стюардеса
з привітною усмішкою.
І є план дій у разі надзвичайної ситуації.
У ній було щось особливе.
Щось невловиме.
Пізніше мама познайомиться з нею ближче.
Вони дуже подружаться.
Я поцікавився, чому Ліз відрізняється від інших,
і мама відповіла, що в ній була глибина
та щирий сум через перебування в концтаборі.
Поки двигуни по черзі заводилися,
я сидів у великому, м’якому, зручному кріслі.
Я майже їх не чув.
Великі пропелери крутилися, а із задніх вихлопів виринав вогонь.
Це епоха реактивних літаків,
та було щось захопливе в тому. щоб летіти літаком,
якому потрібно удвоє більше часу, ніж реактивному,
особливо, коли летиш уперше.
Я пам’ятаю, як відкладав монети в чорний квітчастий гаманець.
Твоя бабуся, моя мама, дала мені
цей квітчастий гаманець, щоб відкладати гроші.
Тепер тобі варто відкладати в нього гроші,
і, можливо, ми кудись разом з’їздимо.
Можемо поїхати у Філадельфію, Гартфорд.
Можемо поїхати в Бостон!
Так.
Коли мама чимось захоплювалася, це було щось особливе.
Здавалося, весь світ яскравий і сповнений надії.
Так.
Я хотіла, щоб це був сюрприз,
але ми переїжджаємо в Лос-Анджелес.
Серй… Серйозно?
У мене є друг-режисер з Театру Аллентауна,
який пообіцяв, що як ми переїдемо на захід до лютого,
то він знайде мені роботу у фільмі.
Чесно?
Не можу повірити.
Мама вже кілька разів
знімалася в масовці,
тож це виглядало цілком реалістично.
Вона викладала театральне мистецтво в школі,
а до того мала повноцінну сценічну кар’єру.
І коли вона не працювала, я був її найкращим глядачем.
Я зараз.
Мені треба терміново перевірити свій розклад.
Я фактично залетів у свою кімнату,
де зберігав розклади авіарейсів.
«Юнайтед», «Американські», TWA.
Ось він. «Нічний рейс на пропелерному літаку в один бік».
Повний квиток 95 доларів, дитячий – пів ціни».
Це воно!
А тепер – час рейсів.
«Trans World Airlines, рейс 393
відлітає з аеропорту "Айдлвайлд" о 21:00.
Літак Super Constellation до Лос-Анджелеса,
з посадками в Піттсбургу,
Дейтоні, Чикаго, Канзас-Сіті, Денвері та Лос-Анджелесі
Прибуття о 15:00 наступного дня».
Тільки Trans World Airlines
з’єднує 70 міст США з 15 міжнародними центрами за кордоном.
Уся країна і світ
Розраховуйте…
На TWA
Вихід – це TWA
Коли я спустився,
у вітальні вже не світило світло.
А з радіо стереосистеми тихо грала музика.
Джек Джонс співав «Wives and Lovers».
У темряві тліла її сигарета, поруч стояв келих білого вина.
І тоді я злякався, що, можливо, переїзд у Лос-Анджелес –
це неправда.
Можливо, це її фантазії.
Ну що ж.
Я подумав, що можу заощадити на коротку поїздку.
Мабуть… знову зазирну у свій розклад.
У бабусі був Plymouth Belvedere 1957 року.
І от, у грудні 1962 року,
ми їдемо в аеропорт «Айдлвайлд», а я думаю про рейс 393.
Коли ми приїдемо?
Коли лічильник покаже 62,
ми приїдемо.
Цікаво було розглядати рекламні щити
з різними можливостями, наприклад,
«Літайте Pan Am, сім годин до Парижа».
Або «TWA – найкращий шлях до Каліфорнії».
І тепер я сидів у цьому літаку,
летів в один з найдовших рейсів, що пропонують авіалінії.
У цій першій частині маршруту було всього з 15 пасажирів.
Я сидів у мисливському кепі, яке забув зняти,
мабуть, тому що прийшов з холоду.
Тим не менш, саме так я виглядав під час зльоту.
Було видно, що мама за мене радіє,
але в ту мить нетерпляче чекала зльоту,
щоб викурити сигарету й випити.
Мені подобалося дивитися, як ззаду з двигунів виривався вогонь.
У журналі авіаліній написано,
що це типово для пропелерних двигунів.
Полетіли зі мною
Давай полетимо далеко
Якщо ти не проти екзотичного напою
Є бар у далекому Бомбеї…
Коли ми мчали по злітній смузі, мене знов охопило відчуття нереальності,
І в ту мить літак відірвався від землі.
Не можу повірити, що я лечу.
Мама дивилася прямо,
а тоді повернулась і усміхнулася мені.
Я завжди пам’ятатиму маму такою.
Зліт відчувався набагато м’якше, ніж я уявляв.
Чомусь усе, що сталося того вечора до цєїє миті,
здавалося ідеальним.
Багато років, хоч би який поганий період я переживав,
від моменту, коли я їхав в аеропорт,
і до прибуття в місце призначення
життя здавалося безпечним, а я був щасливий.
Мама любила «Мангеттен»,
а мені смакувала «Кока-кола».
Біля наших місць з’явилася Ліз.
Що будете пити?
- Можна «Кока-колу»? - Аякже.
- Я б хотіла «Мангеттен». - Звісно.
І вже можна курити?
Авжеж, так.
Сигарети Newport з фільтром.
Та бірюзова пачка з півмісяцем
завжди нагадуватиме приємні хвилини.
Вона запалює сигарету,
з її рота виходить той перший приємний видих диму,
і я думаю: «Як святково».
Усі мамині друзі з театру курили.
Якщо чесно, не пам’ятаю, жодного дорослого, який би не курив.
У нічному небі я бачив кожну зірку.
Чи то мені так здавалося, коли я визирав у вікно.
«Як прекрасно. Чому люди просто не живуть у літаках?»
Я почав думати про те, як іноді вдома, пізно ввечері,
я лежав у ліжку, не спав
і слухав гудіння літака, що пролітав над будинком,
вилетівши з аеропорту «Ньюарк» чи з «Ла Ґвардії».
І я думав: «Куди цей літак летить так пізно»?
Хто в ньому?
Вони сплять? Чи на борту є ліжка?
І тепер я сам сиджу,
можливо, навіть у тому самому літаку, про який я міркував.
Джентльмен з місця 3D хоче пригостити вас цим коктейлем.
О, як мило з його боку.
Прошу, подякуйте йому від мене.
Коли мама хотіла когось вразити,
часто її голос ставав глибший і насиченіший.
Я називав його театральним голосом.
Їй не подобалося, коли я так казав,
але вона й далі його використовувала.
Незабаром, майже як за розкладом,
дуже гарний, 50-річний джентльмен
сів навпроти нас у нашому ряду.
Мамі одразу стало цікаво,
чи це він пригостив нас напоєм.
Ви не проти, якщо я сяду поруч?
Якщо не сядете, я вас посаджу.
Я страшно боюся літати.
Це неправда.
Не заперечуй мені.
Але ж ти не боїшся, мамо.
Синку, може, підеш у кабіну пілотів і познайомишся з ними?
Це була хороша ідея,
хоча я знав, що, скоріше за все, я влип.
Я залишив маму займатися своїми справами.
На півдорозі до кабіни пілота, я побачив дуже дивне видовище.
Вітаю. Я триметровий чоловік.
Хочете мій автограф?
Хто?
ТРИМЕТРОВИЙ ЧОЛОВІК!
Я працюю в «Цирку Барнума та Бейлі».
Я триметровий чоловік.
Ясно.
На початку 60-х кабіну пілота не замикали,
і до них можна було легко потрапити,
зазвичай з дозволу стюардеси.
Ліз ніде не було,
тому я просто відчинив двері в кабіну.
Там сиділи три чоловіки обличчям уперед і не бачили, як я зайшов.
- От скажи, хіба вона не красуня? - Вона розкішна.
Не можу повірити, що вона так вчинила з нами всіма.
- Так. - А я можу.
Я почув лише частину історії.
Лише пізніше, уже дорослим, я зрозумів,
що вони говорили про секс чи щось таке.
А ти… Ти сьогодні летиш до Піттсбурга?
Ні, до Лос-Анджелеса.
Як ти опинився на довгому рейсі?
Я хотів якнайдовше побути в літаку,
але в моєї мами немає грошей на прямий рейс.
Я думав, їм сподобається, що я обожнював літаки,
але вони скоріше подумали, що це незручно.
Ясно. Ну, ми з вами лише до Чикаго.
Тому, якщо та коли тобі стане нудно, можеш приходити.
Але наступний раз спитай дозволу в стюардеси.
Добре.
Дякую.
Що за триметровий чоловік?
О. Це твоя нова дівчина.
Хай там як, але я летів, та ще й усю ніч.
Що може бути краще?
Коли я повернувся на своє місце,
мама вже пила другий коктейль,
і вже дуже зблизилася з новим другом, Гаррі.
Це мій синочок, Джефф.
- Привіт, Джефф. - Привіт.
Це Гаррі.
Гаррі з Піттсбурга.
Він адвокат.
І він знає деяких гравців «Піттсбург Стілерс».
Здуріти, правда?
Ви одружений? У вас є діти?
Так, одружений. У мене син і дочка.
О. Це добре.
Сподіваюся, ти любиш курку.
Я люблю смажену курку.
Ну, це дуже схоже.
Називається куряча котлета кордон блю, і вона дуже смачна.
Добре, я візьму.
Коли я повернувся,
Гаррі щось нашіптував мамі на вухо.
Я почекав, поки він договорить, щоб мене не сварили.
Ох, який чудовий чоловік.
Такий красномовний.
Мама любила красномовних,
тих, хто говорив чітко й виразно.
Їй не подобалося, коли говорили з акцентом,
якщо це не для ролі.
Вона казала, що красномовність відображає освіченість.
Її подруга Джулія була гарна,
дуже заможна, одружена з багатим винахідником,
і, здавалось, у неї є все,
однак мамі не давало спокою те,
що в неї був виражений акцент з Нью-Джерсі.
Мама казала: «Як шкода.
Така гарна й заможна і з таким жахливим акцентом з Нью-Джерсі.»
Але найсмішніше те, що іноді
у мами самої був такий акцент.
Синку, якщо ми будемо в Піттсбургу, Гаррі хотів би запросити нас на вечерю.
О, з його дружиною і дітьми?
Який дотепник.
Коли за вікном темна ніч змінилася
сніговими хмарами,
я відчув, що переді мною щось поставили.
Це для тебе.
Якщо судити по запаху, це була котлета кордон блю.
Ого. Вона справді була схожа на смажену курку, але краще.
Я почав їсти.
Я люблю курку й люблю сир.
Але не певен, що зможу їсти їх разом.
Мамо, мені це не подобається.
Можна мені «Кока-колу»?
Аякже, синку.
Коли ми почали знижуватися біля Піттсбурга,
я нарешті бачив, що за вікном.
Тепер ми летіли під хмарами,
і дуже інтенсивно сніжило.
Насправді дуже гарно, як місто внизу
ніби виблискувало крізь снігопад.
І я подумав,
що внизу якась дитина в будинку
слухає гудіння двигунів у небі
і думає: «Хто летить у тому літаку так пізно?
Куди вони летять? Вони сплять чи ні?».
Посадка була така м’яка, що майже невідчутна.
ПІТТСБУРГ
Сині вогні руліжної доріжки
здавалися ще виразнішими на тлі снігу.
Поки ми підкочувалися до входу,
з динаміків літака звучало оповіщення.
Говорить капітан.
Через несподівану снігову бурю
виліт далі, до Дейтона та Чикаго,
затримується на невизначений час.
За додатковою інформацією звертайтеся в касу біля виходу.
Не хвилюйтеся.
TWA забезпечить пасажирам проживання в готелі.
- Безкоштовно. Добре. - Дякую.
То нас поселять у готель?
- Так. Не турбуйтеся. - Чудово.
Добре.
Я спитав у чоловіка за стойкою, коли збудували готель.
Він сказав, що в 1952 році.
Тепер я міг уявляти всіх тих людей,
яким довелося робити те, що й нам,
серед ночі, починаючи з 1952 року.
Так, сонечко.
Авіакомпанія нам подзвонить, коли можна буде летіти,
але це буде через кілька годин. Тому спробуй поспати.
- Добре? - Так.
А я піду в хол випити.
Добре.
- Добре. Ти в порядку? - Так.
- Добре. Я тебе люблю. - І я тебе.
Я чомусь знав, що там буде Гаррі,
але промовчав.
Алло.
Так, ми йдемо.
Я вибіг з номера, пролетів по коридору
і натискав кнопку ліфта знову й знову.
Ні, перестань.
Мамо! Мамо, ходімо! Ми не встигнемо на літак!
Мамо, ходімо! Виліт через 20 хвилин!
Ми не встигнемо!
Я побачив, як мама виходила з іншого номера.
Іду.
Неважливо. Навіть якщо вона була з Гаррі.
Важливо було те, що в нас було лише 20 хвилин,
щоб добігти на посадку й продовжити політ.
Як для третьої ранку, мама була в чудовому настрої.
Але я теж.
Три години сну, а попереду продовження подорожі.
Переліт з Піттсбурга до Дейтона тривав менше години,
і, озираючись назад, це було значно цікавіше.
Я спостерігав, як за 40 хвилин мама пережила більше емоцій,
ніж я досі в неї бачив.
Що такого вона їй розповідає?
Звісно, пізніше я дізнався всю історію про Ліз.
Я мало пам’ятаю,
лише те, що була дуже розгублена.
Але мені було всього дев’ять років, коли ми намагалися втекти з країни,
і вижили лише ми з братом.
І, на жаль, нам довелося спостерігати, як забрали наших батьків.
Ох, дорогенька.
Ні, я в порядку. У порядку. Я вже це пережила.
У той час у Нью-Йорку транслювали телепередачу
з назвою «Пам’ятайте нас».
Там показували реальні кадри нацистських дій.
Думаю, кошмари мені снилися здебільшого через неї.
Мені завжди було шкода Ліз.
Словом, мамі вона була небайдужа.
Так, наче вона відчувала полегшення, бо поряд була людина
з більшою душевною раною.
Раптом я пошкодував, що не познайомився з триметровим чоловіком.
Принаймні було б з ким поговорити.
Та сьогодні я буду з вечірніми зірками.
Ночі тихі й зорі тихі
Тихі звуки моєї гітари
Пливуть у тиші Що оточує нас
Ми вирішили не сходити з літака під час посадки в Дейтоні.
Так ми з мамою змогли подрімати.
ДЕЙТОН
Ми ще й не прокинулись, як літак знову злетів.
Ліз дала нам поспати, головне, щоб ми були пристебнуті.
У Дейтоні не було нових пасажирів.
Ну, цікавих не було.
Та хто буде цікавий о четвертій ранку?
ЧИКАГО
Тож ми проспали аж до Чикаго.
Коли ми прибули до нового терміналу аеропорту О’Хара, було ще темно.
Це моя остання зупинка.
Тут наш центр.
Але я приготувала вам деякі сюрпризи.
Я домовилася, щоб ви
летіли першим класом
до Канзас-Сіті й Денвера.
А в Денвері вас чекатиме ще один невеличкий сюрприз.
Отже…
Ось уся інформація.
Дайте це касиру.
- Добре? - Дякую.
- Тоді до побачення. - Дякую.
Я думав лиш про те, скільки б нам кошувало,
якби довелося самим платити за перший клас.
Там десь 185 доларів в одну сторону.
Скільки ж це можна купити іграшок і хот-догів.
І це з урахуванням, можливо, ще двох-трьох подібних польотів.
Яка ця Ліз чудова.
Раптом у мами повністю змінилася поведінка.
Вона змінювалася в мене не очах.
Пряма постава, підняте підборіддя, велична хода.
Ми летіли першим класом.
А вона – актриса, яка летить на Західне узбережжя першим класом.
Знаю, вона шкодує, що не вдягла те леопардове пальто,
від якого я її відмовив перед виходом з дому.
Дзвонили з Голлівуду.
Сказали мені сідати на найближчий рейс.
То ви актриса?
Так. Як ви здогадалися?
Мама часто кидала такі недоречні фрази.
Успіху в Голлівуді.
Дякую.
Термінал був гарний. І чомусь
точка з хот-догами була відкрита навіть о 4:00.
- Вітаю. - Я хотів два.
Мама взяла один.
- Закінчили? - Так.
Можна мені ще один хот-дог?
Ти точно-точно хочеш ще один?
Так, я точно-точно хочу.
Добре.
З дерева життя…
Перший клас у пропелерних літаках
зазвичай був у хвості, не так, як у реактивних.
Найперше я помітив, що крісла були більші.
Потім – гарне панно.
Усе одно, це доволі вірний вибір
Найкраще ще попереду
Кохана, хіба це не прекрасно?
Думаєш, що бачив сонце Та не бачив, як воно світить
Коли ми злетіли, стало значно тихіше.
Мабуть, це тому сидіння розмістили у хвості.
На реактивних тихіше попереду.
Мама, здається, щиро раділа, що летить першим класом.
Якби кіностудія відправила мене сюди літаком,
Гільдія кіноакторів наполягла б, щоб студія доставила мене першим класом.
Такі правила.
Літак прямував на захід,
і я бачив, як починає сходити сонце.
Коли ми трохи відхилилися вправо,
сонце пробилося крізь вікно
і ніби танцювало на маминому обличчі.
Пам’ятаєш, дорогенький, коли я грала в «Засвітіть небо» в літньому театрі?
А той критик, сказав, що я щось середнє між Кроуфорд і Стенвік.
Блискуча гра.
Правда ж було казково?
Ліниве пообіддя…
Я глянув праворуч і побачив золоті, блискучі штори.
І мені стало цікаво, що за ними.
Я пошукав очима стюардесу.
І побачив одну біля буфету.
Я покликав її жестом,
так, як би покликав у школі вчительку.
Висока, засмагла, молода й чарівна
Дівчина з Іпанеми прогулюється
І коли вона проходить
Кожен, кого вона минає, вигукує: «Ах!»
Слухаю. Чим можу допомогти?
Її голос був дуже знайомий.
Дуже схожий на голос, який я чув у терміналі в Нью-Йорку.
Вона виглядала точно так, як я уявляв.
Для чого це?
Це спальний сервіс для нічних дальніх рейсів.
Ним тепер майже не користуються.
А коли користувалися? У якому році?
Чому перестали користуватися? Скільки їх?
Може, я відповім по черзі?
Добре.
Від часу, коли цей літак був новий,
і до появи реактивних літаків у 1959 році,
ліжка використовували на довших прямих рейсах.
Щоразу, коли літак був у небі, скажімо, більше восьми годин.
Наприклад, нічний рейс через усю країну.
Люди могли спати. Це було у вартості квитка першого класу.
О, кльово.
Як ви стільки всього знаєте?
Моя мама багато років працювала у сфері авіаперевезень.
Починала стюардесою в 30-х роках.
Ого.
Вона завершила кар’єру стюардеси в 1939 році, але відтоді
оголошує рейси в аеропорту Нью-Йорка.
Я зараз.
Ви жартуєте. Серйозно?
Скільки їй зараз років? На яких літаках вона літала?
Звідки вона робить оголошення в аеропорту?
Отже, їй 58 років, і переважно вона літала на літаках DC-3.
І, здається, оголошення вона робить у кімнатці в задній частині терміналу TWA.
У тебе багато запитань. Бачу, ти любиш літати.
Ти перший раз летиш?
Доріс відповіла на всі мої питання й більше.
Вона мій новий найкращий друг.
Мамо! Мамо! Прокинься!
Прокидайся!
- Що таке? - Ти не повіриш.
Мама Доріс – це голос в аеропорту «Айдлвайлд».
Їй 58 років, і вона одна з найперших стюардес.
Мамо, вона тобі сподобається.
У неї взагалі немає акценту, і вона дуже гарна.
- Хто? - Доріс!
О, це чудово, мій хлопчику.
Мамо, не називай мене так перед Доріс, добре?
Добре, синку. А тепер дай мені поспати.
У неї була зачіска в стилі, що мені подобався.
Яскраві очі.
Я не міг відвести від неї погляду.
Скільки вам років?
Двадцять один.
Ваш улюблений літак?
Боїнг-707.
- Чому? - Бо він гарний і дуже швидкий.
Непогано.
У вас є хлопець?
Був. Але ми нещодавно розійшлися.
А моя мама актриса.
Правда?
Я це казав, коли хотів когось вразити.
Дуже цікаво.
Так, ми летимо в Голлівуд.
Її викликали.
Вона буде зніматися у фільмі з Полом Ньюманом, здається.
З Полом Ньюманом?
Нічого собі.
Ну, мені треба йти.
Мама щось хотіла.
Добре.
Боже. Навіщо я збрехав?
Це було так тупо.
Вона й так була вражена словами про актрису.
Аеропорт Канзас-Сіті був не дуже цікавий.
КАНЗАС-СІТІ
Окрім магазину іграшок.
Боже мій. Боже мій.
Це іграшкова копія на батарейках майже такого ж літака, на якому ми летимо.
Це, без перебільшення, найкраща іграшка в історії.
Двері відчиняються, пасажири зникають,
з’являється стюардеса.
Боже мій.
Двері зачиняються,
пасажири з’являються знову.
Двигуни заводяться по черзі.
Боже мій. Він починає їхати.
У той момент життя було таким чудовим, що від цього важко оговтатися.
- Отже, 12.95 $ з податком. - Добре.
Добре, зараз оформлю.
Добре. Чудово.
Поки я його не розбив.
Я тримався і не плакав цілу годину,
включно з часом зльоту в напрямку Денвера.
Це найдовший відрізок маршруту,
трохи менше чотирьох годин через зустрічний вітер.
Що сталося?
Мій літак зламався.
Справжні літаки теж ламаються.
Правда?
Так, авжеж.
Ну, я про це не знав.
Ці слова Доріс назавжди змінили моє життя.
Я чомусь ніколи не міг змиритися з тим, що речі
бувають неідеальні,
особливо механічні речі.
А тепер вона дала мені відповідь, на яку я спиратимусь донині.
Справжні речі теж ламаються.
Хочеш, я постелю ліжко, щоб ти поспав?
Так!
Доріс, дякую, але непотрібно.
- Мамо! - Ні, серйозно. Це нескладно.
Я зараз постелю.
Я так радів, що лежав у ліжку,
дивився у вікно на небо.
Я-я взагалі не міг заснути.
Я хотів залишитися тут, щоб погратися,
може, навіть тут поїсти.
- Ваш син сказав, що ви актриса. - Так.
Поздоровляю з вашим фільмом з Полом Ньюманом.
Це так чудово.
Мабуть, він не так зрозумів.
Конкретного фільма немає.
Просто один друг спробує мені допомогти.
Він знає, що я обожнюю Пола Ньюмана,
і, мабуть, подумав, що те і те пов’язано.
Мені було страшно соромно, я хотів померти.
Обід майже готовий, спитаю, чи він хоче.
- Дякую, Доріс. - Я повернуся.
Це так мило.
Обід майже готовий.
Сподіваюся, ти любиш курку.
Я люблю смажену курку.
Це таке саме. Тільки смачніше.
Правда?
Називається кордон блю.
Можна мені ще «коли»?
Аякже. Зараз принесу.
Добре.
Чоловік на місці, яке, як я оцінив, було 7D,
багато випивав і курив Pall Malls,
дуже міцні сигарети без фільтра, як сказала мені мама.
Newports і близько не були такі міцні.
Так чи так, він увесь час звертався до заголовка на першій шпальті,
вочевидь, газети «Зірка Канзас-Сіті».
Він був: «Катастрофа. В "Айдлвайлді" розбився пасажирський реактивний літак».
А під ним якась нечітка чорно-біла фотографія.
Коли я був дитиною, падіння літаків мене більше захоплювали, ніж лякали.
Думаю, мені було складно усвідомити,
що те, що я обожнював, може комусь нашкодити,
а тим більше – вбити.
Потім я чув, як він розмовляв з іншою стюардесою, не Доріс.
Сер, ви в порядку?
Чесно, ні.
Важко таке читати, бо не так давно
я мав летіти по роботі з Чикаго в Нью-Йорк,
і… не потрапив на свій рейс.
Я боровся за своє місце, але мене не змогли посадити.
Я поїхав додому дуже засмучений, але діставшись до свого дому,
ввімкнув телевізор і побачив, що мій літак розбився.
На який я мав сісти.
Тому я… я… я боюся літати.
Прикро це чути.
Але запевняю, що нічого не станеться, у нас усе в порядку.
І якщо знадоблюсь, я поряд.
Добре. Буду знати.
Зрозуміло, чому він боявся.
Та й хіба я міг би його заспокоїти?
Мій літак був зламаний.
Скоріше за все він злякається, лиш глянувши на нього.
І тоді в мене виникла геніальна ідея.
Може, капітан може його полагодити.
Я маю на увазі, іграшку.
Ви одружені?
Ні, не одружений.
Нещодавно розлучений.
Який збіг.
Моя мама актриса.
Навряд чи я знав, у чому тут збіг.
Він поремонтував.
Боже, він дивовижний.
Чому він не одружиться з моєю мамою?
Дякую!
А моя мама летить зніматися у фільмі з,
здається, вона сказала, Кірком Дуґласом та Елізабет Тейлор.
І Полом Ньюманом.
Серйозно? З Полом Ньюманом?
- Справді? - Ну, мені пора.
Дякую.
Дорогенький.
Капітан полагодив літак.
- Він такий кльовий. - О, добре.
Я дуже за тебе рада, синку.
Вона була щаслива, і я знав чому.
Перед нею розстелили свіжу скатертину
і виставили найвишуканішу порцеляну та срібло.
О, боже.
Ленокс.
Це поганий тон, перевертати тарілку при людях.
Моя мама любила антикваріат і дорогу порцеляну.
За звичкою, вона почала вголос читати меню.
Вона читала дуже глибоким, театральним голосом,
якого я завжди соромився в ресторанах.
«На закуску пропонується коктейль з креветок
або фаршировані печериці з крабовим м’ясом.
Основна страва: яловичина au jus
- або котлета кордон блю». - Кордон блю.
Я знову заліз у свій маленький рай,
мій особистий світ.
О, прекрасне життя
Сповнене радості, Здається ідеальним
Дякую.
Прекрасне життя
Дозволяє приховати Усю твою печаль…
Дивлячись на мамине місце, я думав,
як ми відсвяткуємо мій день народження цього року.
Я захихотів, згадавши мій п’ятий день народження.
Він пройшов так добре, що я хотів святкувати щодня.
Мама підігрувала мені днів п’ять.
А тоді я дізнався жахливу правду:
зазвичай дні народження тривали лише день.
Але ніхто не сказав, що я не можу його святкувати щомісяця.
Пам’ятаю, колись у квітні
під час одного з моїх днів народжень зайшла мамина подруга і сказала:
«Його ж день народження в лютому?»
«Так, – сказала мама, – але не псуй йому свято».
У цьому мама була справді хороша.
- Дякую. - Прошу вас.
Я ліг на бік.
Здавалося, гул двигуна мене заколисував.
Я не помітив, як заснув.
У майбутньому багато років
я передивлявся розклади рейсів,
щоб полетіти на пропелерному літаку, якщо в мене був час,
лише заради такого сну.
І якщо тобі цікаво чому…
Ти можеш тут лишатися, тільки якщо пристібнешся.
- Добре. - Добре.
Говорить капітан.
Протягом наступних 20 хвилин очікується помірна турбулентність.
Прошу, не покидайте своїх місць і пристебніть паски безпеки.
Літак почав злегка трястися й гуркотіти.
Тон звуку двигунів змінився, коли ми набирали висоту, виходячи над хмарами.
Однак турбулентність погіршилася,
і деякі пасажири почали озиратися,
так, ніби якщо вони на щось подивляться, вирішить цю проблему.
Чоловік з місця 12А встав
і почав дивно рухатись у хвіст літака.
Усе добре?
Він крикнув у нікуди.
Не ходіть за мною!
Сер. Сер, чим можу допомогти?
Стюардеса, яку я не знав, побігла за ним.
- Сер, чим можу допомогти? - Яке дивне видовище.
Чоловік схопив молоду жінку за горло,
і вона так само тримала його за горло.
Схоже, між ними було справжнє протистояння.
Розумію. Я знаю, як це.
Але вони вели звичайну розмову.
Цей персонаж не такий простий, як здається.
- Тут якась проблема. - Дихайте.
Дякую.
Коли він сів у літак раніше за всіх,
вочевидь, його накачали ліками і посадили на борт,
щоб доставити в іншу психіатричну лікарню в Денвері.
Дуже дякую.
- Спокійно. - Вибачте.
Якщо щось треба, кажіть.
Вони говорили спокійно.
Важко було повірити, що щось не так.
І разом їм вдалося його заспокоїти.
Утім, усі були досить напружені, аж поки ми не прибули.
- Сідайте, будь ласка. - Так, зі мною все добре.
ДЕНВЕР
Удачі з Полом Ньюманом.
Дуже дякую.
Вона мені знадобиться.
Як думаєш, чому зламався наш літак?
Не знаю, дорогенький,
але нічого страшного.
Зате зможемо добре виспатися.
А завтра в нас буде чудовий переліт.
Хочеш, почитаємо п’єсу?
Давай почитаємо «Філадельфійську історію».
- Добре. - Чудово.
Насправді, в Денвері було класно.
Того вечора мама прочитала дві дії п’єси.
Скільки я себе пам’ятаю,
мама читала мені на ніч п’єси, а не казки.
Ми пішли на обід у буфет терміналу аеропорту Денвера.
Сандвіч з плавленим сиром та «Кока-кола», поки я споглядав літаки.
Це було чудово.
Хіба хоч щось може перевершити все, що сталося дотепер?
Нічого.
Я хотів жити вічно.
- Приємного польоту. - Дякую. Приємного польоту.
Вітаю, там для вас записка.
Так, Ліз мене попередила.
Чекай! Ми не на тому виході!
Мамо, ми проґавимо наш літак!
Це не той, мамо. Кажу тобі!
Це реактивний літак, прямий рейс до Лос-Анджелеса.
Я напам’ять знаю.
Літак Боїнг 707 StarStream, послуга «Королівський амбасадор».
- Дякую, я візьму. - Приємного польоту.
Дякую.
Сюрприз, синку.
Ми летимо на реактивному літаку.
Що?
Не можу повірити.
Ми летимо на 707-му до Лос-Анджелеса.
Ти не радий, синку?
Це той сюрприз для тебе від Ліз.
Що таке, маленький?
Нічого, просто…
Ми сядемо в літак, і ти почнеш красуватися.
Ну все, ходімо на посадку.
Я радів.
Але іноді просто не вмів це виразити.
Я ніби відчував втрату.
Може, тому що прощався з великим, прекрасним старим «Конні»,
чи тому, що більше не побачу Доріс.
Вона нічого не сказала, і мені було соромно.
Ось і він. Ідеальний зразок повітряного судна.
Це був твір мистецтва. Повірте мені.
Я летів на реактивному літаку, першим класом.
Я сам собі не вірив.
Мама сказала, що я можу сидіти сам,
щоб удавати, що я подорожую наодинці.
Вона вирішила сісти біля приємної жінки на ім’я Барбара.
Потужний імпульс втиснув мене в крісло.
Ого. Дивовижно.
І це було дивовижно.
Ми стрімко злетіли в небо.
За мить ми вже летіли над горами Колорадо.
Засніжені вершини, що блищали в полуденному світлі, були незабутні.
Ми вирівнялися, і капітан звернувся до пасажирів.
Леді та джентльмени, вітаємо в реактивній добі.
Ми летимо зі швидкістю 900 км/год на висоті 10 000 метрів.
Час польоту до Лос-Анджелеса одна година 52 хвилини.
Розслабтесь і насолоджуйтеся польотом.
Шампанське за мій рахунок.
Барбара була трохи старша за маму,
але дуже гарна, з тих, що мамі подобалися,
вишукана, заможна й говорила без акценту.
Ні, ні.
На жаль, мій чоловік помер багато років тому.
Його звали Генрі…
Я вам розповім, що сталося.
Він стояв на трибуні, приймав президентство банку Crocker,
- і в нього стався інфаркт. - Боже.
- Ох, Барбаро. - У сорок три роки.
Я вирішив пройтися по салону.
Я походжав дуже зухвало.
Так, як може робити восьмирічний хлопчик,
коли знає, що робить щось дуже особливе.
Глянувши ліворуч,
я побачив малого хлопчика.
Молодшого за мене.
Років на два.
Він сидів з офіційним авіаційним довідником, ОАД,
який є лише в туристичних агентів великих компаній.
Це найновіший ОАД?
Мій тато отримує їх поштою раніше за всіх.
Ого, тобі так пощастило.
Я зараз прийду.
Мамо, у мене новий друг!
- У нього є ОАД. О боже… - Джефф, синку.
Джефф, це Барбара.
Хочеш вір, хочеш ні, але її батькові належать авіалінії.
Транскарибські авіалінії.
- Правда? - Так.
І, до речі, мій батько написав моє ім’я, Барбара,
на носі найновішого авіалайнера DC-8.
Ого. Кльово.
Літак з її ім’ям.
Залишитися тут чи повернутися до мого нового найкращого друга Скіппера?
Діти.
Наступна година була наповнена розмовами,
які цікавили лише Скіппера й мене.
Уявляєш, що до 1960-го в TWA був прямий рейс
з Лондона до Сан-Франциско, який тривав 22 години?
Ого, серйозно?
Мої друзі не цікавляться авіацією,
але тепер є Скіппер.
- Де твій батько? - Он там.
Ким він працює?
- Він адвокат. - Де твоя мати?
О, вона померла, коли мені було три роки.
Серйозно? А в тебе є нова мама?
Ні, після маминої смерті тато одружувався двічі,
і вони теж померли від раку.
- Усі. - Та ти що.
У нього є акцент?
Не знаю. А це важливо?
Ну, трохи.
Думаю, немає.
О, чудово. Мамі він сподобається.
Вона любить людей без акценту.
За Голлівуд.
- За нас. - Так.
- Досі не віриться… - Ма!
У мене новий друг,
і його тато багатий і сумний, і не має акценту.
Тоді скажи йому, в якому я ряду.
Привіт.
Чому ви тут?
Я змінила рейс, щоб ще разочок з вами побачитися.
Я більше ніколи не вмиватимусь.
Це ідеально.
Моя дівчина, мій дружок, мамин чоловік, будемо надіятися.
І ми всі в одному реактивному літаку, що мчить на захід.
Науково неможливо, щоб життя було ще кращим.
Вітаю. Бажаєте шатобріан?
- Ні - Ні.
Ви любите курку?
Не дуже.
Не любите смажену курку?
Смажену курку я люблю.
Ну, це таке саме.
Називається кордон блю.
Але на наших рейсах реактивних літаків ми пропонуємо дитяче меню,
в якому на ваш вибір хот-дог, гамбургер,
і сандвіч з арахісовим маслом та джемом.
Я буду хот-дог з гірчицею.
Я буду хот-дог без гірчиці й без кетчупу.
Чудово.
Я думав, зомлію.
Хот-дог на висоті десять кілометрів?
Я був такий схвильований, що не знаходив слів.
Але я мусив щось сказати, тому повернувся до Скіпа.
Мені подобається твій авіаційний довідник.
Дякую.
Сяяло сонце, небо було яскраво-синє,
а я їв хот-дог і пив «колу»
з моїм новим найкращим другом на швидкості 900 км на годину.
Відтоді я вже не вірив, що буває краще.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Ми підрулювали
і я помітив в аеропорту Лос-Анджелеса новий ресторан у космічному стилі.
Він був дуже гарний.
Я подумав, що хотів би колись там перекусити.
У вікно
я бачив, як трап почав повільно підсуватися до нашого літака.
Мамо, там кінокамери.
- Ти жартуєш. - Ні, не жартує.
- Краще перестрахуватися. - Так.
Ну, ви виглядаєте шикарно.
Чому там камери?
Це через капітана.
Йому виповнилося 62 роки, і це був його останній рейс.
Доріс сказала про тебе.
- Тебе звуть Джефф? - Так.
Хочеш пройти зі мною по трапу?
А журнал Life знімав про нього спецвипуск.
У мене останнє запитання.
Чим ви будете займатися на пенсії?
Офіційно я не на пенсії, поки не поставлю підпис,
але якщо хочете відправити мене на пенсію перед камерами…
думаю, що…
думаю, я хочу
подарувати мої крила
цьому юнаку,
який, я думаю…
природжений пілот.
Я так серйозно сприйняв той момент мого життя,
що тепер я сам капітан.
І я одружився з Доріс, хоча мені довелося її наздоганяти.
Тринадцять років, якщо бути точним.
Тим не менш, ми в щасливому шлюбі.
Авіаційне подружжя до мозку кісток.
Власне кажучи, я можу бачити її майже щодня.
Вона новий голос в Аеропорту Кеннеді, а я літаю з Нью-Йорка в Лос-Анджелес.
Дуже зручно.
О, так.
Якщо вам цікаво про мою маму, то вона не вийшла за Скіпперового тата,
але якийсь час з ним зустрічалася.
Ми всі вдавали, що в них складеться.
Але вона дуже щаслива.
Викладає акторську майстерність в Театрі Пасадени в Каліфорнії.
Їй 80, і вона отримує справжній драйв від молодих чоловіків.
І Ліз була її найулюбленішою ученицею понад 20 років.
Це було чудове життя.
ЦЕЙ ФІЛЬМ ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ
КЕЛЛІ
ДЖЕТТУ
БЕНУ
ТА ЕЛЛІ
МОЇМ МАТЕРІ Й БАТЬКОВІ
МОЇМ БРАТАМ І СЕСТРАМ,
ЯКІ ВСІ БУЛИ МОЇМ НАТХНЕННЯМ У ЖИТТІ!
ОПОВІДАЧ – ДЖОН ТРАВОЛТА
ЦЕ ВИГАДАНА ІСТОРІЯ.
БУДЬ-ЯКА СХОЖІСТЬ З РЕАЛЬНИМИ ЛЮДЬМИ,
ЖИВИМИ ЧИ МЕРТВИМИ, АБО РЕАЛЬНИМИ ПОДІЯМИ
ПОВНІСТЮ ВИПАДКОВА.
Переклад субтитрів: Ганна Кирієнко