Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
- סרטו של ג'ון טרוולטה -
- מבוסס על ספר מאת ג'ון טרוולטה -
- במאי: ג'ון טרוולטה -
- 28 בדצמבר 1962 -
- נמל התעופה איידלוויילד, ניו יורק -
הייתה זו שעת לילה מאוחרת
והטרמינל היה כמעט ריק.
אימא שלי ראתה תמונה של ליז טיילור בסרט שעמד לצאת
ששמו "אנשים חשובים ביותר"
היא רצתה מעיל כמו שלה,
אבל את המעיל שלה היא קנתה במכירת מרתף של הכנסייה
שבה מכרו עשירים בגדי יד שנייה.
- להתראות, סבתא. - להתראות, יקירי.
אתגעגע אלייך.
להתראות, אימא.
להתראות, מותק.
קריאה אחרונה לטרנס וורלד איירליינס,
טיסה 700 שירות סופר ג'ט רויאל אמבסדור ללונדון.
עלייה למטוס בשער שלוש.
כולם לעלות לסיפון, בבקשה.
הקול במערכת הכריזה נשמע לי מתוחכם מאוד.
דמיינתי שהוא של אישה יפה מאוד,
אולי שחקנית או משהו.
אולי אם אתנהג כמו מרילין מונרו,
סוכן הכרטיסים יושיב אותנו במחלקה הראשונה.
היא אמרה גם שמשקאות הם על חשבון הבית
כשטסים כך.
מובן שלא היה אכפת לי, העיקר שנזכה לטוס.
טרנס וורלד איירליינס, טיסה 393,
שירות סופר קונסטליישן לפיטסבורג,
דייטון, שיקגו, קנזס סיטי,
דנבר ולוס אנג'לס.
עלייה למטוס בשער המערבי.
כולם לעלות לסיפון, בבקשה.
בגופי השתוללה התרגשות
שלא חשתי כמוה מעולם.
הידיעה שבעוד דקות ספורות אמריא לראשונה,
דבר לא השתווה לה.
אפילו משחק ברופא עם הילדים מהשכונה.
וזה אומר הרבה כשמדובר בילד בן שמונה.
אני זוכר הכול לגבי אותו לילה.
העובדה שהאורות בטרמינל היו מעומעמים,
צבע הסמל של חברת התעופה
כשנענו במהירות לכיוון השער המערבי.
נראה שאפילו אמי התרגשה,
אבל אני בטוח שמסיבות שונות לגמרי.
אולי המשקאות בחינם שתקבל
או ההזדמנות לפגוש גבר נאה במטוס.
אמי הייתה בת כ-49 ומושכת ביותר.
עיניים כחולות, שיער יפה
וגזרה טוב לגילה, כך היא אמרה לי.
הייתה לה גזרה טובה עוד יותר אילו לא ילדה אותי בגיל מבוגר כל כך.
ולגברים לא מפריעה בטן קטנה.
היא חשבה שבעיני גברים מסוימים היא סקסית מאוד.
אולי היא תתאהב במישהו מגניב מאוד,
כמו קברניט המטוס או משהו.
היה כיף מאוד ללכת בזריזות בנמל התעופה איידלוויילד.
לא האמנתי שבאמת נטוס הפעם.
ברוב המקרים ביקרנו בנמל התעופה רק כדי ללוות אנשים לטיסות.
פעם אימא שלי באמת טסה לעבודה
בהצגה שהשתתפה בה בפסטיבל קיץ.
אבל הפעם זכיתי להצטרף אליה.
הכול נראה סוריאליסטי מאוד.
לבי השתולל.
נראה שהכול נע בהילוך איטי.
המטוס היה יפהפה.
כסוף ולבן עם שני פסים אדומים
והאותיות טי-דבליו-איי מודפסות בצד.
איזה מחזה מרהיב.
הרוח הקרה נשבה על פניי, אך לא יכלה להפריע לאהבתי הראשונה.
מראה אצילי, רושם חזק ועוצמתי.
זו עמדה להיות חוויה שלא אשכח לעולם.
כשעלינו במדרגות כדי לעלות לסיפון,
הבחנתי בדבר מוזר מאוד.
לא עלו איתנו אנשים רבים למטוס.
למעשה, מעטים מאוד.
אז העמדתי פנים שהטיסה נועדה רק לאמי ולי.
זה היה מיוחד מאוד.
ברוכים הבאים לסיפון. בפנים הרבה יותר חמים.
הדיילת בראש המדרגות הייתה גבוהה ורזה
והיה לה חיוך חמים.
יש לנו גם מפת מקרי חירום בשבילכם.
היה בה משהו שונה.
קשה היה לזהות מה.
בהמשך אימא שלי העמיקה את ההיכרות איתה.
הן כמעט נעשו חברות הכי טובות.
שאלתי אותה למה ליז נראית שונה מנשים אחרות,
אימא שלי אמרה לי שזה מכיוון שיש בה עומק
ועצבות אמיתית בחיים כי הייתה במחנה ריכוז.
כשהמנועים הותנעו בזה אחר זה
ישבתי במה שנראה לי כיסא גדול, רך ונוח.
בקושי שמעתי אותם.
מדחפים גדולים הסתובבו ואש יצאה מצינורות המפלט האחוריים.
ידעתי שזה עידן הסילון,
אבל היה מרגש להיות במטוס
שייקח לו כפליים זמן להגיע משהיה לוקח למטוס סילון,
במיוחד בפעם הראשונה.
אני זוכר ששמרתי את המטבעות שלי בארנק פרחוני שחור.
סבתא שלך, אימא שלי,
נתנה לי את הארנק הפרחוני הזה כדי שאשמור בו כסף.
ועכשיו כדאי שגם אתה תשמור בו כסף
ואז אולי נוכל לצאת לטיול חדש יחד.
נוכל לנסוע לפילדלפיה, להרטפורד.
נוכל לנסוע לבוסטון!
כן.
לא היה דבר נפלא יותר מאשר כשאימא שלי התרגשה ממשהו.
נראה היה שכל העולם מלא אור ותקווה.
בסדר.
התכוונתי לשמור את זה כהפתעה,
אבל אנחנו עוברים ללוס אנג'לס.
באמת?
יש לי חבר במאי מאלנטאון פלייהאוס
שהבטיח שאם נגיע למערב עד פברואר,
הוא ישיג לי עבודה בסרט.
באמת?
אני לא מאמין.
אימא כבר עבדה בכמה עבודות
כניצבת בעברה,
אז זה לא נראה תלוש לגמרי.
היא גם לימדה דרמה בבית ספר
וקודם לכן הייתה לה קריירת תיאטרון מלאה.
וכשהיא לא עבדה, אני הייתי הקהל הכי טוב שלה.
אני כבר חוזר.
אני צריך ללכת לבדוק את הלו"ז שלי.
ממש טסתי מעלה לחדר שלי
שבו החזקתי לוחות זמנים של חברות תעופה.
יונייטד, אמריקן, טי-דבליו-איי.
הנה. "טיסת לילה חד-כיוונית במטוס מדחף.
מחיר מלא, 95 דולר, ילדים, חצי מחיר".
זו הטיסה!
עכשיו נחזור לשעות הטיסות.
"טיסה 393 של טרנס וורלד איירליינס,
ממריאה מנמל התעופה איידלוויילד ב-21:00.
שירות סופר קונסטליישן ללוס אנג'לס
עם עצירות בפיטסבורג,
בדייטון, בשיקגו, בקנזס סיטי, בדנבר ובלוס אנג'לס.
נחיתה ב-15:00 ביום המוחרת".
רק טרנס וורלד איירליינס
מחברת 70 ערים בארצות הברית ו-15 מרכזים מחוץ לארץ.
"בכל הארץ, בכל העולם
סמכו על…
טי-דבליו-איי
טי-דבליו-איי היא הדרך…"
עד שחזרתי למטה,
האור בסלון כבר היה כבוי.
המוזיקה מהרדיו במערכת הסטריאו השמיעה ברוך
את "רעיות ומאהבות" ששר ג'ק ג'ונס.
הסיגריה שלה בערה בחושך, כוס יין לבן לצדה.
ואז חששתי שייתכן שמה שהיא אמרה על מעבר ללוס אנג'לס
אינו נכון.
אולי היא רק חלמה בהקיץ.
נו, מילא.
חשבתי שאוכל לחסוך בכל זאת לטיול קצר.
אולי אביט שוב בלוחות הזמנים.
לסבתא שלי הייתה פלימות' בלוודיר 1957.
אז מצאנו את עצמנו, בדצמבר 1962
בדרך לנמל התעופה איידלוויילד כשאני חושב על טיסה 393.
מתי נגיע?
מותק, כשמד המרחק יגיע ל-62,
נגיע.
היה כיף לראות את לוחות המודעות הגדולים
מכריזים על הזדמנויות שונות שמוצעות,
כמו "טוסו בפאן אם, שבע שעות לפריז".
או "טי-דבליו-איי, הדרך הטובה ביותר לקליפורניה".
ואני הייתי במטוס
בדרך לאחד היעדים הרחוקים ביותר שחברת התעופה מציעה.
היו בסך הכול כ-15 אנשים בקטע הטיסה הראשון.
חבשתי כובע ציידים ששכחתי להסיר,
כנראה כי נכנסנו מהקור.
כך או אחרת, כך נראיתי בהמראה.
הרגשתי שאמי שמחה בשבילי,
אך באותו הרגע היא המתינה בקוצר רוח להמראה
כדי שתוכל לעשן סיגריה ולשתות את המשקה שלה.
נהניתי מאוד לראות אש נפלטת מאחורי המנועים.
במגזין הטיסה היה כתוב
שככה זה במנועי מדחף.
"בואי לטוס איתי
בואי נטוס, בואי נטוס הרחק
אם מתחשק לך משקה אקזוטי
יש בר הרחק בבומביי…"
כשנסענו במהירות במסלול ההמראה השתלטה עליי תחושה סוריאליסטית שוב.
ובאותו הרגע עזב המטוס את הקרקע.
אני לא מאמין שאני טס.
אמי הביטה ישר קדימה
ואז פנתה אליי וחייכה.
כך אזכור את אמי תמיד.
התחושה בהמראה הייתה עדינה הרבה יותר משציפיתי.
משום מה, כל מה שקרה באותו ערב עד אותו הרגע
נראה מושלם.
במשך שנים, לא משנה איזו חוויה שלילית חוויתי,
מהרגע שיצאתי לנמל התעופה
ועד שהגעתי ליעד שלי,
החיים נראו בטוחים והייתי מאושר.
אימא שלי אהבה לשתות מנהטן,
אבל אני אהבתי קוקה קולה.
ליז צצה ליד המושבים שלנו.
מה אוכל להציע לכם לשתות?
- אפשר לקבל קולה? - ודאי.
- אשמח למנהטן. - בשמחה.
ואפשר לעשן עכשיו?
כמובן, כן.
סיגריות ניופורט עם פילטר.
קופסת הטורקיז עם חצי ירח באמצע
תמיד הזכירה לי רגעי עונג.
כשהיא הדליקה אותה
ונשיפת העשן המספקת הראשונה יצאה מפיה
נהגתי לחשוב, "כמה חגיגי".
כל החברים של אימא שלי מהתיאטרון עישנו.
האמת היא שאני לא זוכר מבוגר שלא עישן.
ראיתי את כל הכוכבים בשמי הלילה.
כך לפחות זה נראה כשהבטתי מהחלון.
"זה יפהפה. למה אנשים לא גרים במטוסים?"
התחלתי לחשוב על כך שלפעמים בבית, מאוחר בלילה,
נהגתי לשכב ער במיטה
ולהאזין לזמזומו של מטוס שטס מעל הבית.
הוא בטח המריא לפני רגע מנמל התעופה ניוארק או לה גוארדיה.
וחשבתי לעצמי, "לאן טס המטוס בשעה מאוחרת כל כך?
מי נמצא בו?
האם הם ישנים? האם יש מיטות בסיפון?"
ועכשיו אני כאן,
אולי אפילו באותו מטוס שתהיתי לגביו.
האדון במושב שלוש-די שלח לך את המשקה הזה על חשבונו.
כמה נחמד מצדו.
תודי לי בשמי בבקשה.
כשאמי רצתה להרשים מישהו,
הקול שלה נעשה עמוק ועשיר יותר.
קראתי לו "הקול התיאטרלי שלה".
היא לא אהבה כשאמרתי את זה,
אבל זה לא מנע ממנה מלהשתמש בו.
זמן קצר לאחר מכן, כמעט כמו שעון,
אדון נאה ביותר, בגיל 50 בערך,
התיישב מולנו באותו שורה.
אימא שלי תהתה מיד
אם זה האדון שהזמין לנו את המשקאות.
יפריע לך אם אשב לידך?
אם לא תשב, אמשוך אותך לכאן.
אני חוששת מאוד מטיסות.
לא נכון.
אל תסתור אותי.
אבל את לא חוששת מטיסות, אימא.
מותק, למה שלא תלך לתא הטייס ותכיר את הטייסים?
זה היה רעיון טוב,
אפילו שחשבתי שנראה שהסתבכתי בצרות.
אז הותרתי את אמי מאחור.
הייתי בדרך לתא הטייס ופתאום ראיתי מראה מוזר ביותר.
שלום. אני איש שלושת המטרים.
רוצה חתימה?
מי?
- איש שלושת המטרים! -
אני עובד בקרקס ברנום וביילי.
אני איש שלושת המטרים.
בסדר.
בראשית שנות ה-60 דלתות תא הטייס לא היו נעולות
ואפשר היה להיכנס בקלות,
לרוב עם רשות מהדיילת.
ליז לא הייתה באזור,
אז פתחתי את דלת תא הטייס בכל זאת.
שלושה אנשים בו ישבו עם הפנים קדימה, אז הם לא ראו אותי נכנס.
- תגיד, נכון שהיא הייתה יפה? - היא הייתה יפהפייה.
אני פשוט לא מאמין שהיא עשתה את זה עם כולנו.
- אני יודע. - אני מאמין.
קלטתי רק חלק מהסיפור שאחד מהם סיפר.
רק מאוחר יותר, כשהתבגרתי, הבנתי,
שסביר להניח שהם דיברו על סקס או משהו.
היי, אתה… אתה טס לפיטסבורג הלילה?
לא, לוס אנג'לס.
איך מצאת את עצמך בקו המאסף?
רציתי להישאר במטוס כמה שאפשר,
אבל לאימא שלי אין מספיק כסף לטיסת סילון בלי הפסקות.
חשבתי שימצא חן בעיניהם שאני אוהב מטוסים כל כך,
אבל נראה שהם ראו רק את הצד הלא נוח שבסיפור.
בסדר. אנחנו נהיה איתך רק עד שיקגו,
אז אם ישעמם לך, אתה מוזמן לבקר אותנו.
אבל בפעם הבאה תשאל את הדיילת קודם, בסדר?
כן.
תודה.
מה זה איש שלושת המטרים?
זו החברה החדשה שלך.
ובכל זאת, טסתי, ועוד כל הלילה.
האם יש חיים טובים מאלה?
כשחזרתי למושב שלי,
אימא כבר הייתה במשקה השני שלה
וכבר הרבתה לגעת בחבר החדש שלה הארי.
זה הבן שלי ג'ף.
- היי, ג'ף. - היי.
זה הארי.
הארי מפיטסבורג, מותק.
הוא עורך דין.
והוא מכיר שחקנים מפיטסבורג סטילרס.
נכון שזה מטורף?
אתה נשוי? יש לך ילדים?
כן, יש לי בן ובת.
טוב.
אני מקווה שאתה אוהב עוף.
אני אוהב עוף מטוגן.
טוב, זה דומה מאוד.
קוראים לזה עוף קורדון בלו וזה טעים מאוד.
בסדר. אוכל קצת.
כשחזרתי למושב שלי
הארי לחש משהו באוזניה של אמי.
חיכיתי עד שחשבתי שהוא סיים כדי שלא אסתבך.
איזה גבר נפלא.
מתנסח יפה כל כך.
אימא שלי אהבה אנשים שדיברו יפה
ושביטאו מילים היטב והיו רהוטים.
היא לא אהבה כשיש לאנשים מבטאים,
אלא אם כן הם השתמשו בהם לתפקיד.
היא אמרה שדיבור טוב משקף את ההשכלה שלהם.
החברה שלה ג'וליה הייתה אישה יפה,
אמידה מאוד, נשואה לממציא עשיר
ונראה היה שיש לה הכול,
אבל אימא שלי לא הצליחה להתגבר על כך
שיש לה מבטא כבד של ניו ג'רזי.
היא נהגה לומר, "כמה חבל.
כל היופי והעושר הזה והמבטא האיום מניו ג'רזי".
זה היה מוזר כי מדי פעם
אימא דיברה באותו מבטא בדיוק.
אם נגיע לפיטסבורג אי פעם, מותק, הארי ישמח להזמין אותנו לארוחת ערב.
עם אשתו והילדים שלו?
חכמולוג.
כשאפלת הלילה הפכה לענני שלג
מחוץ לחלון,
הרגשתי שמניחים משהו לפניי.
זה בשבילך.
ולפי הריח, זה היה עוף קורדון בלו.
וואו. זה באמת נראה כמו עוף מטוגן, אבל טוב יותר.
התחלתי לחתוך אותו.
אני אוהב עוף ואני אוהב גבינה.
אבל אני לא בטוח שאני יכול לאכול אותם יחד.
אמא, אני לא אוהב את זה.
אפשר לקבל עוד קולה?
בטח, מותק.
כשהתחלנו להנמיך לכיוון פיטסבורג,
יכולתי סוף כל סוף לראות מה קורה בחוץ.
היינו מתחת לשכבת העננים
וירד שלג בקצב די מהיר.
היה יפה לראות את העיר שלמטה
זוהרת דרך מזג האוויר.
ואז התחלתי לחשוב שאולי
יש למטה איזה ילד באיזה בית
שמקשיב לזמזום המנועים שמעליו
ותוהה, "מי נמצא במטוס בשעה מאוחרת כל כך?
לאן הם טסים? האם הם ישנים או לא?"
בקושי הרגשנו את הנחיתה מרוב שהיא הייתה חלקה.
- פיטסבורג -
האורות הכחולים משני צדי מסלול הנחיתה
בלטו עוד יותר בשלג.
כשהתקרבנו לשער
נשמעה הודעה במערכת הכריזה של המטוס.
מדבר הקברניט.
בעקבות סופת השלג המפתיעה,
טיסת ההמשך לדייטון ולשיקגו
תידחה עד הודעה חדשה.
אנא בקשו מידע נוסף מסוכן הכרטיסים בשער.
אל דאגה.
טי-דבליו-איי ידאגו למלון לנוסעים.
- בחינם. בסדר. - תודה.
אז יהיה לנו חדר מלון?
- כן, אל תדאגי. - מצוין.
בסדר.
שאלתי את האיש בדלפק מתי נבנה המלון.
הוא אמר שב-1952.
עכשיו זכיתי לפנטז על כל האנשים
שנאלצו לעשות את מה שאנחנו עשינו
באמצע הלילה מאז 1952.
בסדר, חומד.
חברת התעופה תתקשר כשהטיסה תהיה מוכנה,
אבל זה יקרה רק בעוד כמה שעות, אז נסה לישון קצת.
- בסדר? - בסדר.
אני ארד למטה כדי לשתות כוסית.
בסדר.
- אוקיי. אתה בסדר? - כן.
- בסדר, אני אוהבת אותך. - גם אני אוהב אותך.
משום מה ידעתי שהארי יהיה מעורב בסיפור,
אבל לא אמרתי כלום.
הלו?
כן, נגיע.
יצאתי מהדלת בריצה, טסתי במורד המסדרון
ולחצתי על כפתור המעלית שוב ושוב.
לא, אתה צריך להפסיק.
אימא! אימא, בואי! אנחנו נפספס את הטיסה שלנו!
אימא, קדימה! המטוס ימריא בעוד 20 דקות!
אנחנו נפספס אותו!
הבטתי במסדרון וראיתי את אימא יוצאת מחדר אחר.
אני באה.
זה לא שינה לי, גם אם היא הייתה עם הארי.
הדבר החשוב היחיד היה שהיו לנו רק 20 דקות
להגיע לשער ולהמשיך בטיסה שלנו.
בהתחשב בכך שהשעה הייתה 03:00, אימא שלי הייתה במצב רוח טוב מאוד.
אבל גם אני.
שלוש שעות שינה ושאר המסע שלנו לפנינו.
הטיסה מפיטסבורג לדייטון ארכה פחות משעה
והייתה מעניינת הרבה יותר במבט לאחור.
ראיתי את אמי חווה במשך 40 דקות רגשות רבים יותר
משראיתי אותה חווה אי פעם.
מה היא מספרת לה?
מובן שמאוחר יותר שמעתי את כל הסיפור על ליז.
אני לא זוכרת הרבה,
רק שזה בלבל אותי.
אבל הייתי רק בת תשע כשניסינו לברוח מהארץ
ורק אחי ואני הצלחנו לצאת.
ולצערי נאלצנו לראות אותם לוקחים את ההורים שלנו.
מותק.
לא, אני בסדר. אני בסדר. עברתי את זה.
באזור ניו יורק הייתה באותה תקופה תוכנית טלוויזיה
ששמה היה "זכרו אותנו".
היא הראתה צילומים אמיתיים מהאירוע הנאצי.
סביר להניח שהיא הייתה הסיבה המרכזית לסיוטים שלי.
תמיד ריחמתי על ליז.
בכל אופן, היא עוררה באימא שלי רגשות.
כמעט הרגשתי שמישהי שחוותה כאב נפשי רב משלה
מספקת לה הקלה מסוימת.
פתאום הצטערתי שלא הכרתי יותר לעומק את איש שלושת המטרים.
כך לפחות היה לי עם מי לדבר.
אבל הלילה אצטרף לכוכבי הלילה.
לילה שקט של כוכבים שקטים
אקורדים שקטים מהגיטרה שלי
מרחפים בדממה שמקיפה אותנו
החלטנו להישאר במטוס בעצירה בדייטון.
אימא ואני הספקנו לנמנם.
- דייטון -
היינו באוויר שוב עוד לפני שהתעוררנו.
ליז נתנה לנו לישון כל עוד היינו חגורים.
איש לא הצטרף לטיסה בדייטון.
טוב, לא מישהו שנראה מעניין.
ולמה שמישהו ייראה מעניין בארבע לפנות בוקר?
- שיקגו -
אז ישנו עד שיקגו.
היה עוד חושך כשהגענו לטרמינל החדש באוהייר.
זו התחנה האחרונה שלי.
זה בסיס הבית שלי.
אבל הכנתי לכם כמה הפתעות.
סידרתי ששניכם
תטוסו במחלקה ראשונה
לקנזס סיטי ולדנבר.
והפתעה קטנה נוספת תצפה לכם בדנבר.
אז…
אז אלה הפרטים.
תני את זה לסוכן הכרטיסים.
- בסדר? - תודה.
- בסדר. להתראות. - תודה.
כל הזמן תהיתי כמה היה עולה לנו
לשלם על טיסה במחלקה ראשונה בעצמנו.
זה היה משהו כמו 185 דולר לכיוון אחד.
כמה צעצועים ונקניקיות הייתי יכול לקנות…
וזה כולל ודאי עוד שתיים או שלוש נסיעות כאלה.
איזו בחורה, ליז הזו.
פתאום כל ההתנהגות של אמי השתנתה.
ממש ראיתי את השינוי בה.
היא הזדקפה, הרימה את הסנטר, ההליכה שלה הייתה אצילית.
טסנו במחלקה ראשונה.
והיא הייתה שחקנית שטסה לחוף המערבי במחלקה ראשונה.
אני יודע שהיא הצטערה שלא לבשה את מעיל פרוות הנמר המלאכותית
ששכנעתי אותה לא ללבוש לפני שיצאנו מהבית.
הוליווד קראה לי.
אמרו לי להגיע בטיסה הבאה.
אז את שחקנית?
כן. איך ניחשת?
אמי נהגה להעיר הערות כאלה מבלי שהתבקשה.
בהצלחה בהוליווד.
תודה.
הטרמינל היה יפהפה ומשום מה,
דוכן הנקניקיות היה פתוח אפילו ב-04:00.
- שלום. - רציתי שתיים.
אימא שלי הזמינה אחת.
- סיימנו כאן? - כן.
אפשר לקבל עוד נקניקייה?
אתה באמת-באמת רוצה עוד נקניקייה?
כן, אני רוצה באמת-באמת.
בסדר.
מתוך עץ החיים…
במנועי מדחף המחלקה הראשונה
הייתה לרוב בחלק האחורי של המטוס, בשונה ממטוסי סילון.
הדבר הראשון שהבחנתי בו היה שהמושבים היו גדולים יותר.
השני היה ציור הקיר היפהפה.
"ובכל זאת, זה הימור טוב
הטוב ביותר עוד לפנינו
ובייב, נכון שזה יהיה נפלא?
את חושבת שראית את השמש, אבל לא ראית אותה זורחת…"
ההמראה הייתה שקטה יותר.
זו כנראה הסיבה שמיקמו את המחלקה מאחור.
במטוסי סילון היה שקט יותר לפנים.
נראה היה שאמי שמחה באמת שהיא במחלקה ראשונה.
תשמע, אילו אולפן קולנוע היה מטיס אותי לכאן,
גילדת שחקני המסך הייתה מתעקשת שהאולפן יטיס אותי כך.
אלה הכללים.
המטוס המשיך לטוס מערבה
וראיתי את השמש מתחילה לזרוח.
כשביצענו פנייה קלה ימינה
השמש נכנסה דרך החלון
ונראתה כאילו היא רוקדת על פניה של אמי.
יקירי, אתה זוכר כשהשתתפתי ב"להאיר את השמיים" בפסטיבל הקיץ?
המבקר אמר שאני שילוב בין קרופורד לסטנוויק.
הופעה שהיא מפגן כוח.
נכון שזה היה נפלא?
"זה אחר צהריים עצל…"
כשהבטתי ימינה ראיתי וילונות מוזהבים נוצצים.
תהיתי מה נמצא מאחוריהם.
חיפשתי בכל המעבר דיילת.
ראיתי דיילת עומדת ליד מטבח המטוס.
סימנתי לה לבוא
כמו שנהגתי לסמן למורה שלי בבית הספר.
"גבוהה, שזופה, צעירה ומקסימה
הנערה מאיפנימה הולכת
וכשהיא חולפת
כל אדם שהיא חולפת על פניו אומר 'אה'…"
כן? אפשר לעזור לך?
הקול שלה נשמע מוכר מאוד.
היא נשמעה בדיוק כמו הקול ששמעתי בטרמינל בניו יורק.
היא נראתה בדיוק כמו שדמיינתי שהאישה שמדברת נראית.
למה נועד הדבר הזה?
זה תא השינה לטיסות הלילה.
אנחנו כבר לא כל כך משתמשים בהם.
מתי השתמשתם בהם? באיזו שנה?
למה הפסקתם להשתמש בהם? כמה כאלה יש?
מה דעתך שאענה על שאלה אחר שאלה?
בסדר.
מהתקופה שבה המטוס הזה היה חדש
ועד שצצו מטוסי סילון ב-1959
השתמשו בו לטיסות ארוכות ללא הפסקות.
בכל פעם שהמטוס טס טיסה של יותר משמונה שעות,
נאמר, בטיסת לילה לצד השני של הארץ.
אנשים נהגו לישון כאן, כחלק משירות המחלקה הראשונה.
מגניב.
איך את יודעת דברים רבים כל כך?
אימא שלי עובדת בתעשיית התעופה כבר שנים,
היא הייתה דיילת בשנות ה-30.
וואו.
היא יצאה לגמלאות ב-1939, אבל מאז
היא הכרוזה בנמלי התעופה בניו יורק.
אחזור עוד מעט.
את מתלוצצת. באמת?
בת כמה היא עכשיו? באיזה מטוסים היא טסה?
איפה היא נמצאת כשהיא מכריזה בנמלי תעופה?
היא בת 58 והיא טסה בעיקר במטוסי די-סי-שלוש.
ואני חושבת שהיא עושה זאת בחדר קטן בקצה הטרמינל של טי-דבליו-איי.
יש לך שאלות רבות. אתה אוהב מאוד לטוס, נכון?
זו הטיסה הראשונה שלך?
דוריס ענתה על כל השאלות שלי ומעבר לכך.
היא הייתה החברה הכי טובה החדשה שלי.
אימא! תתעוררי!
את חייבת להתעורר!
- מה קרה? - לא תאמיני.
אימא של דוריס היא הקול בנמל התעופה איידלוויילד.
היא בת 58 והייתה אחת הדיילות הראשונות בעולם.
אימא, את תאהבי אותה מאוד.
אין לה מבטא בכלל והיא יפה מאוד.
- מי? - דוריס!
זה נפלא. בייבי שלי.
אימא, אל תקראי לי כך מול דוריס, בסדר?
בסדר, יקירי. עכשיו תן לי לחזור לישון.
הייתה לה בדיוק התסרוקת שאני אוהב.
עיניים בהירות.
לא הצלחתי להפסיק להביט בה.
בת כמה את?
בת 21.
מה המטוס האהוב עלייך?
בואינג 707.
- למה? - כי הוא יפה ומהיר מאוד.
זה לא רע.
יש לך חבר?
היה לי, אבל בדיוק נפרדנו.
אימא שלי שחקנית.
באמת?
השתמשתי במשפט הזה כשרציתי להרשים מישהו.
זה מעניין מאוד.
כן, אנחנו בדרך להוליווד.
הם הזמינו אותה.
היא תשתתף בסרט, אני חושב שעם פול ניומן.
פול ניומן, באמת?
אני לא מאמינה.
אני צריך ללכת עכשיו.
אימא שלי רצתה משהו.
בסדר.
אלוהים, למה שיקרתי?
זה היה טיפשי מאוד.
היא כבר התרשמה מעניין השחקנית.
נמל התעופה קנזס סיטי לא היה מעניין במיוחד.
- קנזס סיטי -
מלבד חנות הצעצועים.
אלוהים אדירים.
יש צעצוע שעובד על סוללות של מטוס שזהה כמעט בדיוק לזה שאנחנו טסים בו.
זה היה הצעצוע הכי נפלא בעולם, בלי תחרות.
הדלתות נפתחות, נוסעים נעלמים,
דיילות מופיעות.
אלוהים אדירים.
הדלתות נסגרות,
הנוסעים מופיעים שוב.
המנועים מותנעים זה אחר זה.
אלוהים אדירים, הוא מתחיל לזוז.
החיים באותו הרגע היו טובים כל כך שהיה קשה להתאושש מזה.
- זה עולה 12.95 כולל מס. - בסדר.
בסדר, תני לי לרשום את זה.
בסדר, יופי.
עד ששברתי את המטוס.
לא הפסקתי לבכות במשך שעה,
כולל במהלך ההמראה בדרך לדנבר.
זה יהיה קטע הטיסה הארוך ביותר,
קצת פחות מארבע שעות, בגלל רוח נגדית.
מה קרה?
המטוס שלי נשבר.
גם מטוסים אמיתיים מתקלקלים.
באמת?
כן, ודאי.
לא ידעתי.
העובדה שדוריס סיפרה לי את זה שינתה את חיי לעד.
תמיד הייתה לי בעיה עם דברים שלא היו מושלמים,
משום מה,
במיוחד דברים מכניים.
ועכשיו הייתה לה התשובה שאני משתמש בה עד היום.
גם דברים אמיתיים מתקלקלים.
רוצה שאציע לך את הדרגש כדי שתוכל לישון קצת?
כן!
דוריס, תודה, אבל אין צורך.
- אימא! - לא, באמת, זו לא טרחה.
אכין הכול מיד.
שמחתי מאוד להיות בדרגש
ולהביט בשמיים מהחלון.
לא יכולתי לישון בכלל.
רציתי להישאר במקום כדי ליהנות,
אולי אפילו לאכול שם ארוחה.
- הבן שלך אמר לי שאת שחקנית. - כן.
ואני חייבת לברך אותך על הסרט עם פול ניומן.
זה משמח מאוד.
נראה שהוא הבין לא נכון.
אין סרט מסוים.
רק חבר שינסה לעזור לי.
הוא יודע שאני מתה על פול ניומן כשחקן,
אז הוא ודאי חיבר בין הדברים.
הרגשתי נורא ולא רציתי להמשיך לחיות.
ארוחת הצהריים כמעט מוכנה, אז אבדוק אם הוא רוצה לאכול.
- תודה, דוריס. - אחזור מיד.
את מתוקה מאוד.
הארוחה כמעט מוכנה.
אני מקווה שאתה אוהב עוף.
אני אוהב עוף מטוגן.
זה דומה מאוד, אבל טוב יותר.
באמת?
קוראים לזה עוף קורדון בלו.
אפשר לקבל עוד קולה?
בטח. אחזור מיד.
בסדר.
האיש במושב שלהערכתי היה שבע-די
שתה הרבה ועישן פאל מאל.
סיגריה חזקה מאוד ללא פילטר, אמי אמרה לי.
סיגריות ניופורט הן חלשות יותר.
בכל אופן, הוא חזר שוב ושוב לכותרת הראשית
של מה שהיה כנראה "קנזס סיטי סטאר".
היה כתוב, "אסון: מטוס סילון מתרסק באיידלוויילד".
ומתחת לכותרת הייתה תמונה מטושטשת בשחור ולבן.
בצעירותי תאונות מטוס היו מסקרנות בעיניי יותר מאשר מטרידות.
אני חושב שהיה קשה לי מדי להבין
שדבר שאני אוהב כל כך עלול לפגוע במישהו,
ובטח שלהרוג אותו.
ואז שמעתי אותו מדבר עם דיילת אחרת. לא דוריס.
אדוני, אתה בסדר?
האמת היא שלא.
קשה לי לקרוא את זה כי לפני זמן לא רב
הזמנתי טיסה משיקגו לניו יורק לרגל עסקים
ו… לא יכולתי להיכנס למטוס.
נלחמתי על המושב שלי, אבל הם לא אפשרו לי.
חזרתי הביתה נסער, אבל עד שהגעתי הביתה
והדלקתי טלוויזיה, ראיתי שהמטוס התרסק.
זה שהייתי אמור לטוס בו.
אז… אני מפחד מטיסות.
צר לי מאוד לשמוע.
אבל אני מבטיחה לך שלא יקרה דבר ושהכול בסדר.
ואם אתה צריך אותי, אני כאן.
בסדר. טוב לדעת.
נראה שהייתה לו סיבה מוצדקת לפחד.
חוץ מזה, איך יכולתי לשפר את הרגשתו?
המטוס שלי היה שבור.
הוא ודאי היה מפחד אילו היה רואה אותו.
ואז היה לי רעיון נפלא.
אולי הקברניט יוכל לתקן אותו.
כלומר, את הצעצוע שלי.
אתה נשוי?
לא, האמת היא שלא.
גרוש טרי.
איזה צירוף מקרים.
אימא שלי שחקנית.
אני חושב שלא ידעתי מה הוא צירוף מקרים.
הוא תיקן אותו.
אלוהים, הוא נפלא.
למה שהוא לא יתחתן עם אימא שלי?
תודה!
תשמע, אימא שלי תשתתף בסרט עם…
נדמה לי שהיא אמרה קירק דאגלס ואליזבת טיילור.
ופול ניומן.
באמת? פול ניומן?
- מה אתה אומר? - טוב, אני צריך ללכת עכשיו.
תודה.
היי, יקירי.
הקברניט תיקן את המטוס.
- הוא מגניב מאוד. - טוב.
אני שמחה למענך מאוד, מותק.
היא נראתה מרוצה מאוד וידעתי למה.
פרשו בפניה מפה נקייה
והגישו לה כלי חרסינה ואוכל נפלאים שתוכל להביט בהם.
בחיי.
לנוקס.
לא מנומס להפוך צלחת מול אנשים.
אימא שלי אהבה עתיקות וכלי חרסינה יקרים.
היא התחילה לקרוא את התפריט בקול רם, הרגל שלה.
היא עשתה זאת בקול תיאטרלי עמוק מאוד
שהביך אותי תמיד במסעדות.
"מנה ראשונה לבחירתכם: קוקטייל שרימפס
או פטריות ממולאות בבשר סרטן.
למנה העיקרית בשר בקר עם אה ז'ו
- או עוף קורדון בלו". - עוף קורדון בלו.
חזרתי למקום המפלט הקטן שלי,
עולם פרטי משלי.
"החיים הטובים
האידיאל נראה כיפי מאוד…"
תודה.
"החיים הטובים
מאפשרים להסתיר את כל העצב שמרגישים…"
כשהבטתי למקום שבו אימא שלי ישבה בו,
תהיתי מה נעשה ביום ההולדת שלי השנה.
התחלתי לצחקק כשחשבתי על יום ההולדת החמישי שלי.
הוא היה מוצלח כל כך שרציתי מסיבה בכל יום.
אימא שלי שיתפה פעולה במשך כחמישה ימים.
ואז נאלצתי ללמוד את האמת המכוערת,
ימי הולדת נמשכים רק יום אחד לרוב.
אבל אף אחד לא אמר לי שאסור לערוך יום הולדת בכל חודש.
אני זוכר שפעם אחת באפריל
חברה של אימא שלי נכנסה באמצע אחד מימי ההולדת שלי ואמרה,
"יום ההולדת שלו לא בפברואר?"
"כן", אמי ענתה, "אבל אל תהרסי לו את זה".
אימא שלי הייתה טובה מהבחינה הזו.
- תודה. - אין על מה.
נשכבתי על הצד.
זמזום המנועים הרדים אותי.
נרדמתי לפני ששמתי לב.
במשך שנים רבות לאחר מכן
נהגתי לחפש בלוחות זמנים של חברות תעופה
מטוס מדחף שאוכל לטוס בו, בתנאי שהיה לי זמן,
רק כדי שאוכל לישון כך שוב.
ולמקרה שתהית…
אתה יכול להישאר כאן כל עוד אתה חגור, בסדר?
- בסדר. - בסדר.
מדבר הקברניט.
אנחנו צופים מערבולות אוויר קלות ב-20 הדקות הקרובות.
אנא הישארו במקומותיכם והדקו חגורות בטיחות.
המטוס התחיל לקפץ ולרעוד קצת.
נשמע שצליל המנוע השתנה כשהתחלנו לטפס אל מעל מזג האוויר.
אבל מערבולות האוויר החמירו
וחלק מהנוסעים החלו להביט סביב
כאילו שיש דבר שהם יכולים להביט בו ויפתור את הבעיה.
האדם במושב 12-איי קם
ולמרבה הפלא התחיל לנוע אל עבר החלק האחורי במטוס.
אתה בסדר?
הוא צעק על אף אחד.
תפסיק לעקוב אחריי!
אדוני? אדוני, אפשר לעזור לך?
הדיילת שלא הכרתי רצה אחריו.
- אדוני, אפשר לעזור לך? זה בסדר. - איזה מראה מוזר.
האיש אחז בגרונה של האישה הצעירה
וגם היא אחזה בגרונו.
נראה היה שיש ביניהם עימות אמיתי.
אני מבינה. זה קרה גם לי.
אבל השיחה ביניהם נשמעה נורמלית.
יש בטיפוס הזה יותר משרואים במבט ראשון.
- זו בעיה. - תנשוף.
תודה.
כשהוא נכנס למטוס לפני כולם,
נראה שהוא סומם והוכנס למטוס
כי העבירו אותו לבית חולים לחולי נפש אחר בדנבר.
תודה רבה.
- תירגע. - סליחה.
אם תצטרך משהו, תגיד לי.
הם דיברו באופן רגוע מאוד.
היה קשה להאמין שיש בעיה.
יחד הם הצליחו להרגיע אותו.
ובכל זאת, כולם היו לחוצים עד שיצאנו מהמטוס.
- שבי עכשיו, בסדר? - כן, אני בסדר.
- דנבר -
בהצלחה בסרט עם פול ניומן.
תודה.
אזדקק לזה.
למה לדעתך המטוס שלנו התקלקל?
אני לא יודעת, יקירי.
אבל זה בסדר.
כך נזכה לישון היטב
ומחר תהיה לנו טיסה נפלאה.
ומה דעתך שנקרא יחד מחזה?
אני חושבת שכדאי שנקרא את סיפור פילדלפיה.
- בסדר. - טוב.
השהות בדנבר הייתה דווקא כיפית.
באותו לילה אימא קראה שתי מערכות ממחזה.
מאז שאני זוכר את עצמי,
אימא הקריאה לי מחזות לפני השינה במקום אגדות.
אכלנו ארוחת צהריים במסעדה בטרמינל דנבר.
טוסט גבינה וקולה כשראיתי מטוסים באים והולכים.
זה היה פשוט נפלא.
מה כבר יכול להיות טוב יותר מכל מה שקרה עד כה?
שום דבר.
רציתי לחיות לעד.
- תיהנה מהטיסה. - תודה. טיסה נעימה.
היי, יש שם פתק בשבילך.
כן, ליז סיפרה לי.
רגע! אנחנו בשער הלא נכון!
אימא, אנחנו נפספס את הטיסה!
זו לא הטיסה הזו, אימא. אני אומר לך!
זו טיסת סילון בלי הפסקות לל"א.
אני זוכר בעל פה.
סטארסטרים בואינג 707, שירות רויאל אמבסדור.
- תודה. אני אקח גם את שלו. - תיהנו מהטיסה.
תודה.
הפתעה, מותק.
נטוס במטוס סילון.
מה?
אני לא מאמין.
נטוס ב-707 לל"א.
אתה לא שמח, מותק?
זו ההפתעה שלך מליז.
מה קרה, בייבי?
שום דבר, זה פשוט…
אנחנו נגיע לשם ואת תתחילי להשוויץ.
טוב, בוא פשוט נלך לשער, בסדר?
שמחתי באמת,
אבל היו מקרים שבהם פשוט לא ידעתי להביע את זה.
משום מה חשתי אובדן מסוים.
אולי זה היה בגלל הפרידה מהמטוס הגדול והיפהפה ההוא,
או אולי כי לא אפגוש שוב את דוריס.
היא לא אמרה מילה והיה לי לא נעים.
ואז ראיתי אותו. מטוס מובחר ביותר.
זו הייתה אמנות. תאמינו לי, זו הייתה אמנות.
הייתי במטוס סילון ובמחלקה ראשונה.
פשוט לא האמנתי.
אמי אמרה שאני יכול לשבת לבד
כדי שאוכל להעמיד פנים שאני טס לבד.
היא החליטה לשבת ליד אישה נחמדה ששמה ברברה.
כוח עצום זרק אותי לאחור במושב.
וואו. פנטסטי.
וזה היה פנטסטי.
המראנו היישר לשמיים.
במהרה היינו מעל הרי קולורדו.
הפסגות המושלגות שנצצו באור אחר הצהריים היו בלתי נשכחות.
התיישרנו והקברניט דיבר ברמקולים.
גבירותיי ורבותיי, ברוכים הבאים לעידן הסילון.
אנחנו טסים במהירות 1,000 קמ"ש ובגובה 33,000 רגל.
זמן הטיסה שלנו ללוס אנג'לס יהיה שעה ו-52 דקות.
אז שבו ותיהנו מהטיסה.
השמפניה על חשבוני.
ברברה הייתה מבוגרת קצת יותר מאימא שלי,
אבל יפה מאוד, ובדיוק כמו שאימא שלי אהבה,
מתוחכמת, אמידה וחסרת מבטא.
לא, לא.
למרבה הצער בעלי נפטר לפני שנים רבות.
שמו היה הנרי…
אספר לך סיפור.
הוא עמד על פודיום כשמונה לנשיא בנק קרוקר
- וחטף התקף לב חמור. - אלוהים אדירים.
- ברברה. - בגיל 43.
החלטתי לשוטט במטוס.
הלכתי באופן יהיר מאוד.
כמו שרק ילד בן שמונה יכול ללכת
כשהוא יודע שהוא עושה מעשה מיוחד באמת.
כשהבטתי שמאלה, בהמשך המעבר,
ראיתי ילד צעיר.
הוא היה צעיר ממני.
אני חושב שבשנתיים בערך.
היה לו מדריך רשמי של חברת התעופה, או או-איי-ג'י,
רק לסוכני נסיעות ולחברות גדולות יש אותו.
זה האו-איי-ג'י האחרון?
אבא שלי מקבל אותם בדואר לפני כולם.
וואו, אתה בר מזל.
אחזור עוד מעט.
אימא, יש לי חבר הכי טוב חדש!
- יש לו או-איי-ג'י ובחיי… - ג'ף, יקירי.
ג'ף, זו ברברה.
לא תאמין, אבא שלה הוא הבעלים של חברת תעופה.
טרנס קריביאן איירליינס.
- באמת? - כן.
ואני רוצה שתדע שאבי כתב את שמי, ברברה,
על החרטום של מטוס די-סי-שמונה חדש.
וואו. זה מגניב מאוד
מטוס ששמה כתוב עליו.
האם אישאר כאן או אחזור לחבר החדש שלי, סקיפר?
ילדים.
השעה שלאחר מכן הייתה מלאה בשיחה
שעניינה רק את סקיפר ואותי.
אתה מאמין שלטי-דבליו-איי הייתה טיסה ללא הפסקה
מלונדון לסן פרנסיסקו שארכה 22 שעות עד 1960?
וואו, באמת?
החברים האחרים שלי אינם חובבי תעופה,
אבל עכשיו יש לי את סקיפר.
- איפה אבא שלך? - שם.
מה הוא עושה?
- הוא עורך דין. - איפה אימא שלך?
היא מתה כשהייתי בן שלוש.
באמת? יש לך אם חדשה?
לא, אבא שלי נישא פעמיים אחרי שאימא שלי מתה
וגם הן מתו מסרטן.
- כולן. - אתה צוחק.
יש לו מבטא?
אני לא יודע. זה משנה?
טוב, קצת.
אני חושב שלא.
מעולה. אימא שלי תמות עליו.
היא אוהבת אנשים שאין להם מבטא.
לחיי הוליווד.
- לחיינו. - כן.
- אני עדיין לא מאמינה… - אימא!
רכשתי חבר חדש
ואבא שלו עשיר ועצוב ואין לו מבטא.
אז תגיד לו באיזו שורה אני נמצאת.
היי.
למה את כאן?
החלפתי טיסה כדי לפגוש אתכם עוד פעם אחת.
לא ארחץ פנים לעולם.
זה פשוט מוגזם.
החברה שלי, החבר שלי, הבעל החדש של אימא שלי, בתקווה.
וכולנו טסים מערבה במטוס סילון חדש.
מדעית, החיים לא יכולים להיות טובים יותר.
שלום. תרצו שאטובריון?
- לא. - לא.
אתם אוהבים עוף?
לא ממש.
אתם לא אוהבים עוף מטוגן?
אני מת על עוף מטוגן.
טוב, זה דומה מאוד.
קוראים לזה עוף קורדון בלו.
אבל בטיסות סילון, יש גם תפריט ילדים
ותוכלו לבחור ממנו נקניקייה, המבורגר
או כריך חמאת בוטנים וריבה.
אני רוצה נקניקייה עם חרדל.
אני רוצה נקניקייה בלי חרדל ובלי קטשופ.
מושלם.
חשבתי שאתעלף.
נקניקייה ב-35,000 רגל?
התרגשתי כל כך שלא היו לי מילים.
אבל הייתי חייב להגיד משהו, אז פניתי לסקיפ.
אני אוהב את מדריך חברות התעופה הרשמי שלך.
תודה.
השמש זרחה, השמיים היו כחולים ויפים
ואכלתי נקניקייה ושתיתי קולה
עם החבר החדש שלי במהירות 1,000 קמ"ש.
מאותו רגע לא חשבתי שמשהו יכול להיות טוב יותר.
- לוס אנג'לס -
כשנסענו על המסלול,
ראיתי את המסעדה החדשה בסגנון עידן החלל בנמל התעופה לוס אנג'לס.
היא הייתה יפהפייה.
חשבתי שאשמח מאוד לאכול בה מתישהו.
דרך החלון
ראיתי את השרוול מתקרב למטוס שלנו.
אימא, יש מצלמות קולנוע בחוץ.
- אתה מתלוצץ. - הוא לא.
- עדיף ללכת על בטוח. - כן.
את נראית נפלא.
למה יש כאן מצלמות רבות כל כך?
זה היה קברניט המטוס שלנו.
הוא היה בן 62 וזו הייתה הטיסה האחרונה שלו.
דוריס סיפרה לי עליך.
- שמך ג'ף? - כן.
מה דעתך ללכת איתי בשרוול?
מגזין לייף צילם עליו ספיישל טלוויזיוני.
בסדר, יש לי רק עוד שאלה אחת.
מה תעשה עכשיו שפרשת?
טוב, הפרישה הרשמית תחל רק אחרי שאחתום,
אבל אם אתה מאלץ אותי לפרוש מול המצלמות שלך,
אני חושב ש…
אני חושב שאני רוצה
לתת את הכנפיים שלי
לאיש הצעיר הזה
שלדעתי…
זורמת לו טיסה בדם.
התייחסתי ברצינות רבה כל כך לרגע ההוא בחיי
שהיום אני קברניט בעצמי.
ונישאתי לדוריס, אפילו שהייתי צריך להדביק אותה.
שלוש עשרה שנה ליתר דיוק.
ובכל זאת, אנחנו נשואים באושר.
זוג של תעשיית התעופה.
האמת היא שאני פוגש אותה כמעט בכל יום.
היא הקול החדש בג'יי-אף-קיי והמסלול שלי הוא ניו יורק-לוס אנג'לס.
נוח מאוד.
וכן,
אם אתם תוהים לגבי אימא שלי, היא לא נישאה לאבא של סקיפר,
אבל היא יצאה איתו במשך זמן מה.
כולנו העמדנו פנים שזה יסתדר.
אבל היא מאושרת.
היא מלמדת משחק בפסדינה פלייהאוס בקליפורניה.
היא בת 80 עכשיו והיא נהנית מאוד מהבחורים הצעירים.
וליז היא התלמידה האהובה עליה, היא כזו כבר 20 שנה.
אלה היו חיים נפלאים.
- הסרט הזה מוקדש ל: -
- קלי -
- ג'ט -
- בן -
- ואלה -
- אימא ואבא שלי -
- האחים והאחיות שלי -
- כולם הם ההשראה שלי! -
- קריין: ג'ון טרוולטה -
- הסרט הזה בדיוני. -
- כל דמיון לאנשים אמיתיים, -
- חיים או מתים או לאירועים אמיתיים -
- מקרי בהחלט. -
תרגום: אסף ראביד