Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
JOHN TRAVOLTA -ELOKUVA
PERUSTUU JOHN TRAVOLTAN KIRJAAN
OHJAUS JOHN TRAVOLTA
JOULUKUUN 28. PÄIVÄ, 1962
IDLEWILDIN LENTOKENTTÄ, NEW YORK
Oli myöhäinen ilta, ja terminaali oli lähes tyhjä.
Äitini oli nähnyt valokuvan, jossa oli Liz Taylor elokuvassa -
Hotel International.
Hän halusi samanlaisen takin -
mutta hankki omansa kirkon kellarista.
Varakkaat myivät siellä käytettyjä vaatteitaan.
- Hei, isoäiti. - Näkemiin, kulta.
Tulee ikävä.
Hei, äiti.
Näkemiin, kulta.
Viimeinen kutsu Trans World Airlinesin -
Royal Ambassador Super Jet -lennolle numero 700 Lontooseen.
Koneeseen noustaan portilta kolme. Kaikki matkustajat.
Kaiuttimesta kuulunut ääni tuntui hyvin hienostuneelta.
Kuvittelin puhujan olevan hyvin kaunis ja muistuttavan näyttelijätärtä.
Ehkäpä jos käyttäydyn kuin Marilyn Monroe,
virkailija päästää meidät ykkösluokkaan.
Hän sanoi myös, että juomat ovat ilmaisia -
siinä tapauksessa.
En tietenkään välittänyt siitä. Vain lentomatka oli minulle tärkeää.
Trans World Airlinesin lento 393 -
Super Constellation -koneella Pittsburghiin,
Daytoniin, Chicagoon, Kansas Cityyn,
Denveriin ja Los Angelesiin -
on nyt valmiina koneeseen nousuun.
Kaikki matkustajat, kiitos.
Jännitys valtasi kehoni. En ollut tuntenut sellaista koskaan.
Tiesin, että lentäisin ensimmäistä kertaa vain minuuttien päästä.
Sen veroista ei ollut mikään,
eivät edes lääkärileikit naapuruston lasten kanssa.
Se oli paljon kahdeksanvuotiaalta.
Muistan siitä illasta kaiken.
Terminaalin himmeän valaistuksen ja lentoyhtiön tunnuksen värin,
kun kiirehdimme portille länsikäytävää pitkin.
Äitikin näytti olevan innoissaan mutta varmastikin muista syistä.
Ehkäpä häntä odottavista ilmaisista drinkeistä -
tai mahdollisuudesta tavata koneessa komea mies.
Äitini oli noin 49-vuotias ja melko viehättävä.
Siniset silmät, kauniit hiukset -
ja ikään nähden hyvä vartalo, kuten hän itse sanoi.
Se olisi ollut vieläkin parempi, jos hän olisi saanut minut aiemmin.
Pikku pallomaha ei haitannut moniakaan miehiä.
Äiti ajatteli, että se oli seksikäs.
Ehkä hän rakastuisi hienoon mieheen,
vaikkapa koneen kapteeniin.
Idlewildin kentän halki kiirehtiminen oli hauskaa.
Tuntui uskomattomalta, että lentäisimme nyt oikeasti.
Olimme yleensä käyneet lentokentällä vain saattamassa muita.
Kerran äitini lensi oikeasti töihin -
kesäteatterin näytelmään.
Mutta nyt minäkin pääsin mukaan.
Se tuntui epätodelliselta.
Minua jännitti kovasti.
Kaikki näytti tapahtuvan hidastetusti.
Kone oli kaunis.
Hopeanvärinen ja valkoinen. Siinä oli kaksi punaista viivaa -
ja kirjaimet TWA, jotka oli painettu niiden viereen.
Mikä näky.
Kylmä tuuli puhalsi kasvoihini, mutta se ei häirinnyt ensirakkauttani.
Se näytti ylväältä. Vaikutelma oli vahva ja voimakas.
Siitä alkoi unohtumaton kokemus.
Kun kiipesimme koneeseen portaita pitkin,
huomasin jotain hyvin merkillistä.
Koneeseen ei tullut paljon ihmisiä.
Vain muutama.
Uskottelin, että lento oli vain minua ja äitiäni varten.
Miten ainutlaatuista.
Tervetuloa. Täällä on paljon lämpimämpää.
Lentoemäntä portaiden päässä oli pitkä ja hoikka,
ja hänen hymynsä oli lämmin.
Tässä on myös turvaohjeet.
Hänessä oli jotain erilaista. Sitä oli vaikea pukea sanoiksi.
Äitini tutustui häneen myöhemmin. Heistä tuli melkein parhaat ystävät.
Kysyin äidiltä, miksi Liz näytti niin erilaiselta.
Äiti kertoi, että syy oli syvä -
ja aito suru, koska hän oli ollut keskitysleirillä.
Moottorit käynnistyivät yksi kerrallaan,
ja istuimeni oli kuin suuri, pehmeä ja mukava nojatuoli.
Hädin tuskin kuulin muita.
Suuret potkurit pyörivät ja lieskat löivät takaa pakoputkista.
Elimme suihkukoneiden aikaa,
mutta minusta oli jännittävää olla koneessa,
jolla matka taittuisi kaksi kertaa hitaammin,
etenkin ensimmäisellä lennollani.
Olin säästänyt kolikoita mustaan kukkakuvioiseen rahapussiin.
Sinun isoäitisi, eli minun äitini,
antoi tämän kukkaron, jotta säästäisin siihen rahaa.
Sinun pitäisi nyt säästää rahaa,
jotta voisimme lähteä pikku matkalle.
Voisimme mennä Philadelphiaan ja Hartfordiin.
Voisimme mennä Bostoniin!
Kyllä.
Oli aivan verratonta, kun äitini innostui jostain.
Koko maailma oli täynnä kirkkautta ja toivoa.
Selvä.
Tämän piti olla yllätys,
mutta me muutamme Los Angelesiin.
Oikeastiko?
Eräs Allentown Playhousen johtajista on ystäväni.
Hän lupasi, että jos ehdimme länsirannikolle helmikuuhun mennessä,
hän hankkii minulle töitä elokuvasta.
Oikeastiko?
Uskomatonta.
Äiti oli jo onnistunut erilaisissa töissä,
joten se ei tuntunut kovin kaukaa haetulta.
Hän myös opetti teatteria koulussa,
ja sitä ennen hän oli ollut kokoaikainen näyttelijä.
Kun hän ei ollut töissä, olin hänen paras yleisönsä.
Palaan pian.
Menen heti katsomaan aikataulujani.
Melkein lensin yläkertaan huoneeseeni,
jossa lentoaikatauluni olivat.
United, American ja TWA.
Tässä se on. "Yhdensuuntainen yölento potkurikoneella.
Aikuiset 95 dollaria, lapset puoleen hintaan."
Siinä se on!
Palataan aikatauluihin.
"Trans World Airlinesin lento 393 -
lähtee Idlewildin lentokentältä klo 21 -
Super Constellation -koneella Los Angelesiin.
Välilaskut Pittsburghissa,
Daytonissa, Chicagossa, Kansas Cityssä, Denverissä ja Los Angelesissa.
Saapumisaika klo 15 seuraavana päivänä."
Vain Trans World Airlines -
lentää 70:stä Yhdysvaltain kaupungista 15 tärkeään kohteeseen maailmassa.
Kotimaassa, maailmalla
Valitse…
Suunta on TWA
Kun palasin alakertaan,
olohuoneen valot oli sammutettu.
Stereoiden radiosta kuului hiljaa -
Jack Jonesin laulama "Wives and Lovers".
Äidin savuke paloi pimeässä, ja hänellä oli lasillinen valkoviiniä.
Sitten aloin pelätä, ettei muutto Los Angelesiin -
ehkä toteutuisikaan.
Ehkä se oli vain hänen unelmansa.
Mutta olkoon.
Voisin yhä säästää pikku matkaa varten.
Ehkäpä vilkaisen vielä aikatauluja.
Isoäidilläni oli vuosimallin -57 Plymouth Belvedere.
Olimme siis joulukuussa 1962 -
matkalla Idlewildin lentokentälle, ja minä mietin lentoa 393.
Milloin pääsemme perille?
Kun matkamittarin lukema on 62, olemme perillä.
Oli hauskaa nähdä suuret mainokset,
joissa kehuskeltiin erilaisilla mahdollisuuksilla, kuten:
"Pan Amilla Pariisiin seitsemässä tunnissa."
Tai: "TWA, paras tie Kaliforniaan."
Istun nyt tässä koneessa -
ja lähden yhdelle yhtiön pisimmistä lennoista.
Lennon ensimmäisellä osuudella oli noin 15 matkustajaa.
Minulla oli lippalakki, jonka unohdin riisua,
ehkä siksi, että tulin ulkoa kylmästä.
Tämä oli kuitenkin tyylini koneen noustessa ilmaan.
Tiesin, että äiti oli innoissaan puolestani,
mutta hän odotti kärsimättömästi, että pääsisimme ilmaan,
jotta hän saisi savukkeen ja drinkin.
Nautin nähdessäni lieskojen lyövän moottoreiden takaosasta.
Lentokoneen lehdessä luki, että se on tavallista potkuriturbiineille.
Kun kiihdytimme kiitotiellä, epätodellinen tunne valtasi minut taas.
Sillä hetkellä kone nousi ilmaan.
Uskomatonta, että lennän.
Äitini katsoi eteenpäin. Sitten hän kääntyi ja hymyili minulle.
Muistan äitini aina sellaisena.
Nousu tuntui paljon pehmeämmältä kuin olin kuvitellut.
Jostain syystä ilta oli siihen mennessä tuntunut täydelliseltä.
Vuosien ajan, negatiivisista kokemuksista huolimatta,
lentokentälle lähdöstä alkaen -
määränpäähän saapumiseen saakka -
elämä tuntui turvalliselta ja minä olin onnellinen.
Äitini piti Manhattaneista, mutta minä pidin Coca-Colasta.
Liz tuli viereemme.
Mitä juotavaa saisi olla?
- Saisinko kokiksen? - Toki.
- Ja minä Manhattanin. - Tietenkin.
Voinko tupakoida nyt?
Kyllä vain.
Suodattimellisia Newport-savukkeita.
Turkoosinvärinen aski ja sen keskellä oleva kuunsirppi -
herättivät aina muistoja mukavista hetkistä.
Savukkeen sytyttyä -
ensimmäinen nautinnollinen henkäys lähti hänen suustaan.
Pidin sitä juhlallisena.
Äitini ystävät teatterissa tupakoivat.
En muista yhtäkään aikuista, joka ei olisi tupakoinut.
Näin kaikki yötaivaan tähdet.
Tai siltä ainakin näytti, kun katsoin ikkunasta.
"Tämä on hyvin kaunista. Mikseivät ihmiset asu lentokoneissa?"
Aloin miettiä, miten makasin joskus kotona iltamyöhällä -
valveilla sängyssäni -
ja kuuntelin talon yli lentävän koneen hyrinää.
Se oli varmaan nousemassa Newarkin tai LaGuardian kentältä.
Mietin, minne kone lentää niin myöhään,
keitä siellä on,
nukkuvatko he ja onko koneessa sänkyjä.
Tässä minä olen,
ehkäpä vielä samassa koneessa, joka oli herättänyt mietteeni.
Paikalla 3D istuva herrasmies haluaa tarjota tämän drinkin.
Miten ystävällistä.
Kiitä häntä puolestani.
Kun äitini halusi tehdä vaikutuksen,
hänen äänestään tuli matalampi ja täyteläisempi.
Sanoin sitä teatteriääneksi.
Hän ei ilahtunut, kun sanoin niin, mutta jatkoi samaan tapaan.
Pian sen jälkeen, kuin ajastettuna, hyvin komea noin 50-vuotias herrasmies -
istahti käytävän toiselle puolelle.
Äitini tuumi heti, oliko hän -
drinkin tarjonnut herrasmies.
Voinko istua viereenne?
Jos ette istu, pysäytän teidät.
Jännitän lentämistä kovasti.
Etkä jännitä.
Älä väitä vastaan.
Et sinä jännitä, äiti.
Menisitkö ohjaamoon tapaamaan lentäjiä?
Se oli itse asiassa hyvä ajatus, vaikka uumoilin olevani pulassa.
Jätin äidin oman onnensa nojaan.
Olin puolimatkassa ohjaamoon, kun näin jotain hyvin outoa.
Hei. Olen kolmimetrinen mies. Haluaisitko nimikirjoituksen?
Kuka?
KOLMIMETRINEN MIES!
Olen töissä Barnum & Bailey Circusissa. Olen kolmimetrinen mies.
Selvä.
Ohjaamon ovia ei lukittu 1960-luvun alussa,
ja sinne pääsi helposti,
yleensä lentoemännän luvalla.
Liziä ei näkynyt,
joten avasin ohjaamon oven.
Kolme miestä katsoi eteenpäin. He eivät huomanneet minua.
- Eikö hän ollutkin kaunis? - Hän oli upea.
En vain voi uskoa, että hän oli meidän kaikkien kanssa.
- Niinpä. - Minä voin.
Kuulin vain osan tarinasta.
Tajusin vasta vanhempana,
että se liittyi luultavasti seksiin.
Oletko menossa Pittsburghiin tänä iltana?
En, vaan Los Angelesiin.
Miten päädyit hitaalle reitille?
Halusin olla koneessa mahdollisimman pitkään,
eikä äidilläni ole varaa suoraan lentoon.
Luulin heidän innostuvan rakkaudestani lentokoneisiin,
mutta he näkivät kai asian hankalamman puolen.
Selvä. Lennämme kanssasi Chicagoon asti.
Jos ja kun tylsistyt, voit tulla käymään.
Kysy vain ensi kerralla lupaa lentoemännältä.
Toki.
Kiitos.
Mikä tämä pitkä mies on?
Uusi tyttöystäväsi.
Siitä huolimatta minä lensin ja matka jatkuisi koko yön.
Voisiko parempaa olla?
Kun palasin paikalleni, äitini joi toista drinkkiään -
ja oli jo lähestynyt uutta ystäväänsä Harrya.
Tässä on pikku poikani, Jeff.
- Hei, Jeff. - Hei.
Tässä on Harry.
Harry on Pittsburghista.
Hän on asianajaja.
Hän tuntee Pittsburgh Steelersin pelaajia.
Ihmeellistä, vai mitä?
Oletko naimisissa? Onko sinulla lapsia?
Kyllä vain. Minulla on poika ja tyttö.
Hyvä juttu.
Toivottavasti pidät kanasta.
Pidän paistetusta kanasta.
Tämä on samanlaista.
Sen nimi on kanaa cordon bleu, ja se on hyvin herkullista.
Selvä. Syön sitä.
Kun palasin paikalleni, Harry kuiskaili jotain äitini korvaan.
Odotin, kunnes hän oli lopettanut, välttääkseni harmit.
Miten ihana mies.
Hyvin kaunopuheinen.
Äitini piti hyvistä puhujista, jotka äänsivät ja artikuloivat kauniisti.
Hän ei juuri pitänyt murteista,
ellei niitä käytetty roolissa.
Hän sanoi puhetaidon heijastavan koulutustasoa.
Äidin ystävä Julia oli kaunis nainen,
hyvin varakas ja naimisissa rikkaan keksijän kanssa.
Hän näytti saaneen kaiken.
Äitini ei kuitenkaan voinut koskaan unohtaa -
hänen paksua New Jerseyn murrettaan.
Äiti sanoi: "Mikä häpeä.
Paljon kauneutta ja rikkautta ja hirveä New Jerseyn murre."
Hassua on, että joskus -
äiti puhui itsekin samanlaista murretta.
Jos käymme joskus Pittsburghissa, Harry haluaisi viedä meidät illalliselle.
Vaimon ja lasten kanssako?
Viisastelija.
Kun yön pimeys muuttui lumisateeksi -
ikkunan ulkopuolella,
jotain saapui eteeni.
Tämä on sinulle.
Tiesin tuoksusta, että se oli kanaa cordon bleu.
Se näytti paistetulta kanalta mutta vieläkin paremmalta.
Aloin syödä.
Pidän kanasta ja juustosta -
mutten tiedä, voinko syödä niitä yhdessä.
En oikeastaan pidä tästä.
Saanko toisen kokiksen?
Toki.
Kun lähestyimme Pittsburghia,
näin vihdoin ulos ikkunasta.
Olimme nyt pilvien alapuolella,
ja lumisade oli tiheää.
Alla oleva kaupunki näytti oikeastaan kauniilta.
Se kimalsi lumisateen takana.
Sitten aloin miettiä,
että alhaalla jossain talossa oli ehkä lapsi,
joka kuunteli moottorien hyrinää -
ja mietti, keitä koneessa on näin myöhään,
minne he menevät ja nukkuvatko he.
Laskeutuminen oli pehmeä. Tunsimme sen hädin tuskin.
Rullaustietä reunustavat siniset valot -
korostuivat entisestään lumen takia.
Kun rullasimme portille,
koneen kaiuttimissa alkoi kuulutus.
Tämä on kapteeninne.
Odottamattoman lumimyrskyn takia -
Daytoniin ja Chicagoon jatkavat matkustajat -
joutuvat odottamaan toistaiseksi.
Kysykää lisätietoja portilla olevalta virkailijalta.
Ei huolta.
TWA huolehtii matkustajat hotelliin.
- Maksutta. Selvä. - Kiitos.
Saammeko hotellihuoneen?
- Kyllä. Ei huolta. - Hienoa.
Selvä.
Kysyin virkailijalta, milloin hotelli on rakennettu.
Hän sanoi, että vuonna 1952.
Kuvittelin kaikki muut, joille oli käynyt samoin -
keskellä yötä vuodesta 1952 alkaen.
Kultaseni.
Lentoyhtiöstä soitetaan, kun kone on valmiina,
mutta aikaa on muutama tunti. Yritä siis nukkua.
- Onko selvä? - Hyvä on.
Menen aulaan yömyssylle.
Hyvä on.
- Selvä. Kaikki hyvin? - Jep.
- Hyvä on. Rakastan sinua. - Samoin.
Aistin, että se liittyi Harryyn, mutta vaikenin.
Haloo?
Kyllä. Me tulemme.
Juoksin ulos ovesta, säntäsin käytävään -
ja kutsuin hissiä yhä uudestaan.
Ei, sinun on lopetettava.
Äiti! Tule! Myöhästymme koneesta!
Tule! Kone lähtee 20 minuutin päästä! Me myöhästymme!
Näin käytävällä äidin lähtevän toisesta huoneesta.
Tulossa.
Harryn tapaaminen ei oikeastaan haitannut.
Keskityin vain siihen, että aikaa oli 20 minuuttia,
ja meidän oli ehdittävä lennollemme.
Vaikka kello oli kolme yöllä, äiti oli hyväntuulinen.
Mutta minäkin olin.
Kolme tuntia unta, ja loppumatka oli vielä jäljellä.
Lento Pittsburghista Daytoniin kesti alle tunnin.
Se oli jälkeenpäin ajateltuna hyvin kiinnostava.
Näin äitini kokevan 40 minuutissa enemmän tunteita -
kuin koskaan ennen.
Mitä hän oikein kertoi?
Kuulin myöhemmin koko Lizin tarinan.
En muista paljoakaan -
hämmennystäni lukuun ottamatta.
Olin vain yhdeksänvuotias, kun yritimme paeta maasta,
ja vain veljeni ja minä onnistuimme.
Suruksemme jouduimme katsomaan, kun he veivät vanhempamme pois.
Kultaseni.
Eikä. Olen kunnossa. Olen selviytynyt tästä.
New Yorkin alueella näkyi silloin TV-ohjelma -
nimeltä Remember Us.
Siinä näytettiin kuvamateriaalia natseista.
Sain siitä enemmän painajaisia kuin mistään muusta.
Olin aina pahoillani Lizin puolesta.
Äitini välitti hänestä oikeasti.
Aivan kuin se, että joku koki enemmän tuskaa kuin äiti,
olisi ollut helpotus.
Alkoi harmittaa, etten tutustunut kolmimetriseen mieheen.
Olisi edes ollut juttuseuraa.
Tänä yönä seuranani olivat iltatähdet.
Päätimme jäädä koneeseen Daytonin välilaskun ajaksi.
Olimme itse asiassa nukahtaneet.
Kun heräsimme, olimme jälleen ilmassa.
Liz antoi meidän nukkua, kunhan turvavyömme olivat kiinni.
Daytonista ei tullut kyytiin kukaan.
Tai he eivät vain näyttäneet kiinnostavilta.
Kuka näyttäisikään aamuneljältä?
Nukuimme siis Chicagoon asti.
Oli yhä pimeää, kun saavuimme uudehkoon O'Haren terminaaliin.
Tämä on päätepysäkkini.
Kotiasemani.
Olen suunnitellut teille pari yllätystä.
Järjestin molemmille paikat -
ykkösluokkaan -
Kansas Cityn ja Denverin lennoille.
Toinen pikku yllätys odottaa teitä Denverissä.
Siispä…
Yksityiskohdat ovat tässä.
Anna tämä virkailijalle.
- Onko selvä? - Kiitos.
- Hyvä on. Näkemiin. - Kiitos.
Mietin vain hintaa, jos olisimme maksaneet paikat itse.
Yksi osuus maksoi 185 dollaria.
Olisin saanut sillä summalla leluja ja nakkisämpylöitä.
Ja lisäksi kaksi tai kolme tällaista matkaa.
Liz oli aikamoinen.
Yhtäkkiä äitini olemus muuttui täysin.
Hän muuttui näkyvästi.
Ryhti oli suora, leuka oli pystyssä, ja kävelytyyli oli ylväs.
Menimme ykkösluokkaan.
Hän oli näyttelijätär ja matkusti länsirannikolle ykkösluokassa.
Hän katui, ettei ollut laittanut keinoturkiksista leoparditakkia.
Suostuttelin hänet luopumaan siitä lähdön hetkellä.
Hollywoodista soitettiin.
He käskivät tulla seuraavalla lennolla.
Oletteko näyttelijätär?
Kyllä. Mistä arvasitte?
Äiti lausui usein odottamatta tällaisia juttuja.
Onnea Hollywoodiin.
Kiitos.
Terminaali oli hieno. Jostain syystä -
nakkisämpylätiski oli avoinna jopa aamuneljältä.
- Hei. - Halusin kaksi.
Äiti tilasi yhden.
- Onko valmista? - On.
Saisinko toisenkin?
Haluatko todella kovasti toisen nakkisämpylän?
Kyllä, todella kovasti.
Selvä.
Potkurikoneissa ykkösluokka -
oli yleensä matkustamon takaosassa, toisin kuin suihkukoneissa.
Huomasin heti, että istuimet olivat suurempia.
Ja myös kauniin seinämaalauksen.
Nousu oli paljon hiljaisempi.
Istuimet olivat varmaan siksi takaosassa. Suihkukoneissa edessä on hiljaisempaa.
Äitini oli aidosti innoissaan ykkösluokasta.
Jos elokuvastudio lennättäisi minut tänne,
Screen Actors Guild -ammattiliitto vaatisi tällaista kohtelua.
Ne ovat säännöt.
Kun kone jatkoi länteen päin,
näin auringon nousevan.
Kun käännyimme loivasti oikealle,
aurinko paistoi ikkunasta -
ja sen säteet näyttivät tanssivan äidin kasvoilla.
Muistatko, kun olin kesäteatterissa näytelmässä Light Up the Sky?
Kriitikko sanoi, että olin Crawfordin ja Stanwyckin risteymä.
Mestarillinen suoritus.
Eikö ollutkin ihanaa?
Näin oikealla kullanväriset, kimaltavat verhot.
Mietin, mitä niiden takana on.
Etsin lentoemäntää käytävältä katseellani.
Näin yhden seisovan keittiössä.
Viittasin hänelle -
aivan kuin opettajalleni koulussa.
Niin? Voinko auttaa?
Ääni kuulosti tutulta.
Samalta kuin New Yorkin terminaalissa kuulemani ääni.
Hän vastasi täysin kuvitelmaani puhujasta.
Mikä tuon tehtävä on?
Se on nukkumapaikka maan poikki lentävillä yölennoilla.
Enää niitä ei juuri käytetä.
Milloin niitä käytettiin? Minä vuonna?
Miksi niitä ei enää käytetä? Montako niitä on?
Yksi vastaus kerrallaan.
Selvä.
Ajasta, jolloin tämä kone oli uusi,
suihkukoneiden käyttöönottoon vuonna 1959 -
tätä käytettiin pidemmillä suorilla lennoilla.
Aina kun kone lensi yli kahdeksan tuntia.
Yölennolla maan laidalta toiselle.
Ensimmäisen luokan matkustajat nukkuivat niissä.
Hienoa.
Miksi tiedät noin paljon?
Äitini on työskennellyt alalla vuosia.
Alkuaan lentoemäntänä 1930-luvulla.
Hän jäi eläkkeelle vuonna 1939, mutta sen jälkeen -
hän on lukenut kuulutuksia New Yorkin lentokentillä.
Palaan pian.
Ei voi olla totta. Oikeastiko?
Kuinka vanha hän on nyt? Millaisilla koneilla hän lensi?
Missä hän lukee lentokentän kuulutukset?
Hän on 58-vuotias ja lensi pääasiassa DC-3-koneilla.
Uskon, että hänellä on pikku huone TWA:n terminaalin takaosassa.
Kyselet paljon. Taidat pitää lentämisestä kovasti.
Onko tämä ensilentosi?
Doris vastasi kysymyksiini ja enemmänkin.
Hänestä tuli uusi bestikseni.
Äiti! Herää!
Sinun on herättävä!
- Mitä nyt? - Tämä on uskomatonta.
Dorisin äiti on Idlewildin lentokentän ääni.
Hän on 58-vuotias. Hän oli ensimmäisiä lentoemäntiä.
Ihastut häneen.
Hän ei puhu murretta, ja hän on hyvin kaunis.
- Kuka? - Doris!
Miten ihanaa, pikku poikani.
Älä sano noin Dorisin edessä.
Hyvä on. Anna minun nyt nukkua.
Hänen kampauksensa oli juuri oikeanlainen.
Kirkkaat silmät.
Katsoin häntä lakkaamatta.
Kuinka vanha olet?
Kaksikymmentäyksi.
Mikä on lempikoneesi?
Boeing 707.
- Miksi? - Koska se on kaunis ja todella nopea.
Aika hyvä.
Seurusteletko?
Erosimme juuri.
Äitini on näyttelijätär.
Oikeastiko?
Sanoin niin, kun halusin tehdä vaikutuksen.
Hyvin kiinnostavaa.
Kyllä. Me menemme Hollywoodiin.
Hänelle soitettiin.
Hän tekee kai elokuvan Paul Newmanin kanssa.
Paul Newmaninko?
Uskomatonta.
Minun on mentävä nyt.
Äiti haluaa jotain.
Selvä.
Jestas. Miksi valehtelin?
Se oli hyvin typerää.
Pelkkä näyttelijän ammatti teki häneen vaikutuksen.
Kansas Cityn kenttä ei ollut kovin mielenkiintoinen.
Paitsi lelukauppa.
Voi luoja.
Siellä oli paristokäyttöinen lelu, joka muistutti paljon konettamme.
Lelu oli varmasti hienoin koskaan valmistettu.
Ovi avautuu, matkustajat katoavat,
ja lentoemäntä tulee esiin.
Voi luoja.
Ovi sulkeutuu.
Matkustajat näkyvät taas.
Moottorit käynnistyvät yksitellen.
Voi luoja. Se alkaa rullata.
Elämä oli sillä hetkellä niin hyvää, että siitä oli vaikea toipua.
- Hinta on 12,95 dollaria. - Selvä.
Kirjoitan sen.
Selvä. Hienoa.
Kunnes rikoin koneen.
Itkin lakkaamatta tunnin,
myös koneen noustessa ilmaan Denveriä kohden.
Osuus oli pisin,
vähän alle neljä tuntia vastatuulesta johtuen.
Mikä hätänä?
Lentokoneeni hajosi.
Oikeatkin koneet hajoavat.
Niinkö?
Tietenkin.
En tiennyt sitä.
Elämäni muuttui, kun Doris kertoi sen.
Epätäydellisyys oli ollut minulle aina ongelma -
jostain kumman syystä,
etenkin kun kyse oli mekaniikasta.
Sain häneltä vastauksen, jota olen käyttänyt tähän päivään saakka.
Oikeatkin jutut hajoavat.
Laitanko makuupaikan valmiiksi, jotta voit nukkua?
Kyllä!
Kiitos, mutta se ei ole tarpeen.
- Äiti! - Siitä ei oikeasti ole vaivaa.
Valmistelen sen nyt.
Olin innoissani, kun pääsin makuupaikalle.
Katselin taivasta ikkunasta.
En vain voinut nukkua.
Halusin pysyä paikoillani ja pitää hauskaa,
vaikkapa syödä ateriankin.
- Kuulin, että olette näyttelijätär. - Kyllä.
Onnittelut Paul Newman -elokuvasta.
Hyvin jännittävää.
Hän on varmaan käsittänyt väärin.
Kyse ei ole tietystä elokuvasta. Eräs ystävä yrittää vain auttaa minua.
Hän tietää, että pidän Paul Newmanin näyttelijäntyöstä,
joten hän on yhdistänyt kaksi asiaa.
Olin häpeissäni. En halunnut enää elää.
Lounas valmistuu pian. Kysyn, haluaako hänkin.
- Kiitos. - Palaan pian.
Olet kultainen.
Lounas on pian valmis. Pidäthän kanasta?
Paistetusta kanasta.
Tämä on sellaista mutta parempaa.
Niinkö?
Se on kanaa cordon bleu.
Saisinko vielä kokiksen?
Toki. Tuon sen heti.
Selvä.
Mies, joka istui varmaankin paikalla 7D,
joi paljon ja poltti Pall Mall -savukkeita,
jotka olivat äitini mukaan hyvin vahvoja ja suodattimettomia.
Newport-savukkeet olivat kevyempiä.
Joka tapauksessa miehen huomio kiinnittyi otsikkoon -
Kansas City Starin etusivulla.
Siinä luki: "Onnettomuus: suihkukone syöksyi maahan Idlewildissa."
Otsikon alla oli epätarkka mustavalkoinen kuva.
Minua onnettomuudet enemmänkin kiinnostivat kuin järkyttivät.
Oli vain ylivoimaista ymmärtää,
että jokin, mistä pidin niin paljon, voisi satuttaa,
saati sitten tappaa.
Sitten hän puhui toiselle lentoemännälle, ei Dorisille.
Oletteko kunnossa?
Itse asiassa en.
Tätä on rankkaa lukea, koska vähän aikaa sitten -
minä varasin matkan Chicagosta New Yorkiin liiketoimien takia -
enkä päässyt lennolleni.
Taistelin paikastani mutten mahtunut mukaan.
Lähdin kotiin vihaisena mutta kun pääsin sinne -
ja avasin television, näin koneen syöksyneen maahan.
Sen, johon en mahtunut.
Minä… Pelkään siksi lentämistä melkoisesti.
Ikävä kuulla.
Voin vakuuttaa, ettei mitään tapahdu ja kaikki on hyvin.
Jos tarvitsette minua, olen tässä.
Selvä. Hyvä tietää.
Miehellä oli kai oikeus pelätä.
Ja miten minä olisin voinut lohduttaa häntä?
Koneeni oli rikki.
Hän pelästyisi varmaan sen nähdessään.
Sitten minulla välähti.
Ehkä kapteeni voisi korjata sen.
Tarkoitan leluani.
Oletko naimisissa?
En itse asiassa.
Erosin vastikään.
Melkoinen sattuma.
Äitini on näyttelijätär.
En varmaan tiennyt, mikä sattuma on.
Hän korjasi sen.
Jestas, hän oli paras. Miksei hän mennyt naimisiin äidin kanssa?
Kiitos!
Äitini tekee pian elokuvan -
muistaakseni Kirk Douglasin ja Elizabeth Taylorin kanssa.
Ja Paul Newmanin.
Oikeastiko? Paul Newmanin?
- Ihanko totta? - Täytyy mennä.
Kiitos.
Hei, kulta.
Kapteeni korjasi koneen.
- Hän on mahtava. - Hyvä.
Olen iloinen puolestasi.
Hän näytti tyytyväiseltä, ja tiesin syyn.
Hänen eteensä oli tuotu puhtaat lautasliinat,
ja hän näki kauniit posliiniastiat ja aterimet.
Hyvänen aika.
Lenoxia.
On huonotapaista katsoa lautasen alle muiden nähden.
Äitini piti antiikista ja kalliista posliiniastioista.
Hän alkoi lukea ruokalistaa ääneen. Se oli hänellä tapana.
Ääni oli hyvin syvä ja teatraalinen.
Se hävetti minua ravintoloissa.
"Valinnainen alkupala: katkarapucocktail -
tai ravunlihalla täytettyjä sieniä.
Pääruokana on nautaa liemessä -
- tai kanaa cordon bleu." - Kanaa cordon bleu.
Kiipesin takaisin turvapaikkaani,
omaan maailmaani.
Kiitos.
Kun katsoin äitiäni ylhäältä,
mietin, mitä tekisimme syntymäpäivänäni.
Aloin hihittää, kun mietin viisivuotispäivääni.
Se oli niin suuri menestys, että halusin juhlia joka päivä.
Äiti antoi minun juhlia viisi päivää.
Sitten kohtasin julman totuuden.
Syntymäpäivät kestivät yleensä vain päivän.
Mutta kukaan ei kieltänyt juhlimasta joka kuukausi.
Muistan huhtikuun päivän,
jolloin äitini ystävä tuli syntymäpäivilleni ja kysyi,
eivätkö ne ole helmikuussa.
Äitini vastasi: "Kyllä, mutta älä pilaa hänen iloaan."
Äitini oli hyvä sillä tavalla.
- Kiitos. - Eipä kestä.
Makasin kyljelläni.
Moottorien hyrinä tavallaan tuuditti minua.
Nukahdin ennen kuin huomasinkaan.
Vuosien ajan -
tutkin lentoaikataulujani -
löytääkseni potkurikonereitin, jos aikaa vain oli,
saadakseni sellaiset unet.
Voit pysyä täällä, kunhan pidät turvavyön kiinnitettynä.
- Selvä. - Hyvä on.
Tässä on koneen kapteeni.
On odotettavissa kohtalaista turbulenssia 20 minuutin ajan.
Pysykää paikoillanne ja kiinnittäkää turvavyöt.
Lentokone alkoi täristä ja rymistä hiukan.
Moottorin ääni muuttui, kun aloimme kiivetä sään yläpuolelle.
Turbulenssi kuitenkin paheni,
ja osa matkustajista katseli ympärilleen -
aivan kuin etsien jotain, mikä ratkaisisi ongelman.
Paikalla 12A istunut mies nousi ja liikkui oudosti koneen takaosaa kohden.
Kaikki hyvin?
Hän huusi tyhjyyteen.
Älä seuraa minua!
Herra? Voinko auttaa?
Lentoemäntä, jota en tuntenut, seurasi häntä.
- Voinko auttaa? Kaikki hyvin. - Miten outo näky.
Miehen kädet olivat nuoren naisen kaulan ympärillä,
ja naisen kädet miehen kaulan ympärillä.
Heissä oli aitoa vastavoimaisuutta.
Olen kokenut saman.
Keskustelu oli kuitenkin melko normaali.
Tämän hahmon pinnan alla kytee jotain.
- On ongelma. - Hengittäkää ulos.
Kiitos.
Mies tuli koneeseen ensimmäisenä.
Hänelle oli ilmeisesti annettu lääkkeitä,
jotta hänet voitaisiin siirtää Denveriin toiseen mielisairaalaan.
Kiitos paljon.
- Rauhoittukaa. - Anteeksi.
Sanokaa, jos tarvitsette jotain.
He puhuivat hyvin rauhallisesti.
Oli vaikea uskoa, että jokin oli hullusti.
He onnistuivat rauhoittamaan miehen.
Tunnelma oli kuitenkin levoton, kunnes saavuimme perille.
- Istukaa alas. - Selvä. Olen kunnossa.
Onnea Paul Newman -elokuvaan.
Jopas. Kiitos.
Tarvitsen sitä.
Miksiköhän koneemme hajosi?
En tiedä,
mutta se ei haittaa.
Saamme nukkua hyvin.
Pääsemme nauttimaan lennosta huomenna.
Luetaanko näytelmä yhdessä?
Minusta meidän pitäisi lukea Skandaalihäät.
- Hyvä on. - Selvä.
Denverissä yöpyminen olikin hauskaa.
Sinä iltana äiti luki kaksi näytöstä.
Muistan äidin lukeneen aina näytelmiä iltasatujen sijasta.
Menimme lounaalle terminaalin ravintolaan.
Söin lämmintä leipää, join kokista ja katselin lentokoneita.
Se oli hienoa.
Mikä voisi olla parempaa kuin kaikki tämä?
Ei mikään.
Halusin elää ikuisesti.
- Viihtyisää lentoa. - Kiitos. Mukavaa lentoa.
Tässä on teille viesti.
Niin. Liz kertoi siitä.
Odota! Olemme väärällä portilla!
Myöhästymme koneesta!
Me erehdyimme. Usko minua!
Tämä on suora lento Los Angelesiin suihkukoneella.
Osaan tämän ulkoa.
StarStream Boeing 707 Royal Ambassador -lento.
- Kiitos. Otan sen. - Mukavaa lentoa.
Kiitos.
Yllätys, kulta.
Menemme suihkukoneeseen.
Mitä?
Uskomatonta.
Menemme Los Angelesiin 707:llä.
Etkö ole innoissasi?
Tämä on yllätys Liziltä.
Mikä hätänä?
Ei mikään. Se vain…
Sinä alat pöyhkeillä, kun astumme koneeseen.
Lähdetään portille.
Olin innoissani.
En vain aina osannut ilmaista sitä.
Olin vain jotenkin haikea.
Ehkä syy oli hyvästien jättäminen vanhalle Connie-koneelle,
tai ehkä surin sitä, etten näkisi Dorisia.
Äiti ei sanonut mitään, ja olin allapäin.
Siinä se oli. Täydellinen esimerkki lentokoneesta.
Se oli taidetta, uskokaa pois.
Olin suihkukoneessa ja ykkösluokassa.
Se oli uskomatonta.
Äiti sanoi, että saisin istua yksin, jotta voisin esittää matkustavani yksin.
Hän päätti istua mukavan Barbaran viereen.
Voimanpuuska työnsi minut istuinta vasten.
Jopas. Upeaa.
Se oli upeaa.
Nousimme suoraan ilmaan.
Olimme hetken kuluttua Coloradon vuorten yllä.
Lumihuippuiset vuoret kimaltelivat iltapäivän valossa mieleenpainuvasti.
Kone oikaisi vaakalentoon, ja kapteeni puhui kaiuttimessa.
Tervetuloa suihkukoneiden aikakauteen.
Lennämme 965 kilometrin tuntinopeudella kymmenen kilometrin korkeudessa.
Lentoaikamme Los Angelesiin on yksi tunti ja 52 minuuttia.
Rentoutukaa ja nauttikaa lennosta.
Tarjoan samppanjaa.
Barbara oli hiukan äitiä vanhempi -
mutta hyvin kaunis ja äidille mieluinen:
sivistynyt, varakas ja murteeton.
Ei.
Ikävä kyllä mieheni kuoli vuosia sitten.
Hänen nimensä oli Henry, ja…
Kerron koko tarinan.
Hän oli korokkeella ottamassa vastaan Crocker Bankin puheenjohtajan paikkaa -
- mutta sai sydänkohtauksen. - Jestas.
- Barbara. - 43-vuotiaana.
Päätin kuljeskella matkustamossa.
Kävelin hyvin pöyhkeänä.
Vain kahdeksanvuotias voi kävellä siten -
tietäessään tekevänsä jotain aivan erityistä.
Katsoin vasemmalle -
ja näin nuoren pojan.
Minua nuoremman.
Noin kaksi vuotta nuoremman.
Hänellä oli virallinen lento-opas eli OAG,
jollaisia oli vain suurilla matkatoimistoilla.
Onko tuo uusin opas?
Isäni saa ne postissa ennen muita.
Jösses, oletpa onnekas.
Palaan pian.
Löysin uuden bestiksen!
- Hänellä on OAG. Jukra… - Jeff-kulta.
Tässä on Barbara.
Usko tai älä, hänen isänsä omistaa lentoyhtiön.
Trans Caribbean Airlinesin.
- Oikeastiko? - Kyllä.
Isäni laittoi nimeni, eli Barbaran,
aivan uuden DC-8-suihkukoneen nokkaan.
Onpa hienoa.
Koneessa oli hänen nimensä.
Jäänkö tähän vai palaanko uuden bestikseni Skipperin luo?
Lapset.
Keskustelimme tunnin aiheesta, joka kiehtoi vain Skipperiä ja minua.
Voitko uskoa, että TWA:lla oli suora lento -
Lontoosta San Franciscoon vuoteen 1960 asti, ja se kesti 22 tuntia?
Oikeastiko?
Ystäväni eivät pidä ilmailusta, mutta Skipper oli toista maata.
- Missä isäsi on? - Tuolla.
Mitä hän tekee?
- Hän on asianajaja. - Missä äitisi on?
Hän kuoli, kun olin kolmevuotias.
Niinkö? Onko sinulla uusi äiti?
Ei. Isäni oli kahdesti naimisissa äidin kuoleman jälkeen,
mutta vaimot kuolivat syöpään.
- He kaikki. - Uskomatonta.
Puhuuko isäsi murretta?
En tiedä. Onko sillä väliä?
Tavallaan on.
En usko, että hän puhuu.
Hienoa. Äitini ihastuu.
Hän ei pidä murteen puhujista.
Hollywoodille.
- Meille. - Niin.
- En voi uskoa… - Äiti!
Löysin uuden bestiksen.
Hänen isänsä on rikas ja surullinen eikä puhu murretta.
Kerro hänelle, millä penkkirivillä istun.
Hei.
Miksi olet täällä?
Muutin lentoni, jotta voisin nähdä teidät vielä kerran.
En pese kasvojani enää koskaan.
Tämä on liian hyvää.
Tyttöystäväni, kaverini ja toivottavasti äitini uusi aviomies.
Lennämme kaikki länteen uudella suihkukoneella.
On tieteellisesti mahdotonta, että elämä voisi olla parempaa.
Saisiko olla chateaubriandia?
- Ei. - Ei.
Pidättekö kanasta?
En oikeastaan.
Edes paistetusta kanasta?
Se on todella hyvää.
Tämä on samanlaista.
Se on kanaa cordon bleu.
Suihkukoneissamme on tarjolla myös lasten ruokalista,
josta voitte valita nakkisämpylän, hampurilaisen -
tai maapähkinävoi-hilloleivän.
Nakkisämpylä sinapilla.
Nakkisämpylä, ei sinappia eikä ketsuppia.
Täydellistä.
Luulin pyörtyväni.
Nakkisämpylää yli kymmenen kilometrin korkeudessa?
Olin niin innoissani, että menin sanattomaksi,
mutta oli sanottava jotain, joten puhuin Skipille.
Pidän virallisesta lento-oppaastasi.
Kiitos.
Aurinko paistoi, taivas oli kirkkaansininen,
ja minä söin nakkisämpylää ja join kokista -
uuden bestikseni kanssa 965 kilometrin tuntivauhdissa.
Ajattelin, että elämä ei voisi muuttua yhtään paremmaksi.
Näin rullaustieltä -
Los Angelesin lentokentän uuden avaruustyylisen ravintolan.
Se oli hyvin kaunis.
Halusin syödä siellä vielä joskus.
Ikkunasta -
näin matkustajasillan liukuvan konettamme kohden.
Äiti, tuolla on elokuvakameroita.
- Sinä vitsailet. - Ei hän vitsaile.
- Parasta valmistautua. - Niin.
Näytät upealta.
Miksi ulkona on kameroita?
Kyse oli kapteenista.
Hän oli 62-vuotias, ja tämä oli hänen viimeinen lentonsa.
Doris kertoi sinusta.
- Onko nimesi Jeff? - On.
Haluaisitko kävellä matkustajasiltaa kanssani?
Life-lehti teki hänestä TV-ohjelmaa.
Vielä yksi kysymys.
Mitä teet nyt kun olet eläkkeellä?
Eläköidyn virallisesti vasta sitten, kun vuoroni päättyy,
mutta jos laitatte minut eläkkeelle kameroiden edessä,
uskon, että…
Haluaisin -
antaa siipeni -
tälle nuorukaiselle,
sillä uskon -
lentämisen olevan hänellä verissä.
Otin sen hetken niin vakavasti,
että olen nyt itsekin lentokapteeni.
Menin myös naimisiin Dorisin kanssa, vaikka hänellä oli etumatkaa.
Tarkalleen ottaen kolmetoista vuotta. Olemme kuitenkin onnellisesti naimisissa.
Ilmailupariskunta viimeisen päälle.
Itse asiassa saan nähdä hänet lähes päivittäin.
Hän on JFK:n uusi ääni, ja minä lennän reitillä New York - Los Angeles.
Hyvin kätevää.
Aivan.
Jos mietitte äitiäni, hän ei nainut Skipperin isää,
mutta he tapailivat jonkin aikaa.
Leikimme, että se onnistuisi, mutta hän on nyt onnellinen.
Hän opettaa näyttelemistä Pasadena Playhousessa Kaliforniassa.
Hän on nyt 80-vuotias ja innoissaan nuorista miehistä.
Liz on ollut hänen lempioppilaansa jo lähes 20 vuoden ajan.
Elämä on ollut ihanaa.
TÄMÄ ELOKUVA ON OMISTETTU
KELLYLLE
JETTILLE
BENILLE
JA ELLALLE
ÄIDILLENI JA ISÄLLENI
VELJILLENI JA SISKOILLENI
HE KAIKKI OVAT ELÄMÄNI INNOITTAJIA!
KERTOJA JOHN TRAVOLTA
TÄMÄ TEOS ON FIKTIOTA.
YHTÄLÄISYYDET TODELLISIIN, ELÄVIIN TAI KUOLLEISIIN, HENKILÖIHIN -
TAI TODELLISIIN TAPAHTUMIIN OVAT SATTUMAA.
Tekstitys: Liisa Sippola