Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
EN FILM AV JOHN TRAVOLTA
BASERAD PÅ EN BOK AV JOHN TRAVOLTA
REGISSERAD AV JOHN TRAVOLTA
28 DECEMBER 1962
IDLEWILD FLYGPLATS, NEW YORK
Det var sent på kvällen och terminalen var nästan tom.
Min mor såg ett foto på Liz Taylor i en kommande film
som hette Hotel International.
Hon ville ha en likadan kappa,
fast hon köpte sina från en kyrkobasar
där alla rika människor sålde sina andrahandskläder.
- Hejdå, mormor. - Hejdå, gubben.
- Puss. - Jag kommer sakna dig.
Hejdå. mamma.
Hejdå, raring.
Sista utropet för Trans World Airlines
Flight 700 Royal Ambassador Super Jet-flyg till London.
Ombordstigning påbörjad vid gate 3.
Vänligen gå ombord.
Rösten i PA-systemet lät så sofistikerad.
Jag tänkte mig att den tillhörde någon väldigt vacker,
som någon slags skådespelerska.
Om jag beter mig som Marilyn Monroe
kanske biljettförsäljaren placerar oss i första klass.
Hon sa även att alla drycker var gratis
om man flög första klass.
Jag brydde mig självklart inte, bara vi faktiskt fick flyga.
Trans World Airlines, Flight 393
Super Constellation-flyg till Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City,
Denver och Los Angeles.
Ombordstigning pågår i West Arcade.
Vänligen gå ombord.
Ivern vibrerade i mig på ett sätt som jag aldrig upplevt förr.
Att veta att jag om några minuter skulle vara luftburen för första gången,
kunde inte jämföras med något,
inte ens att leka doktor med barnen i kvarteret.
Och det var stort för en åttaåring.
Jag minns allt från den kvällen.
Den dämpade belysningen i terminalen,
färgen på flygbolagsemblemet,
när vi hastade till gaten i West Arcade.
Till och med min mor verkade upprymd, men säkert av helt andra skäl.
Förmodligen gratisdrinkarna hon skulle få,
eller chansen att träffa en stilig man på planet.
Min mor var ungefär 49 år gammal, och ganska attraktiv.
Blå ögon, fint hår,
och en bra figur för sin ålder, sa hon till mig.
Hon hade haft ännu bättre figur om hon inte fått mig så sent i livet.
Och många män hade ingenting emot en liten kulmage.
Vissa ansåg det sexigt, trodde hon.
Hon kanske skulle förälska sig i någon riktigt cool,
som planets kapten eller något.
Att hasta fram genom Idlewild flygplats var så roligt.
Jag kunde inte tro att vi verkligen skulle flyga den här gången.
De flesta av våra flygplatsbesök var avsked av någon.
En gång var min mor tvungen att flyga till jobbet
i någon pjäs hon var med i under sommarsäsongen.
Men den här gången skulle jag få följa med.
Allt tycktes overkligt.
Nu hade jag hjärtat i halsgropen.
Allt verkade gå i slow motion.
Hon var vacker.
Silver och vit, med två röda ränder
och bokstäverna TWA på sidan.
Åh, vilken syn.
Vinden blåste kall i mitt ansikte, men störde inte min första förälskelse.
Nobel anblick, ett starkt och kraftfullt intryck.
Inledningen på en upplevelse jag aldrig skulle glömma.
När vi gick uppför trappstegen för att borda planet,
la jag märke till något underligt.
Inte så många gick ombord med oss.
Faktiskt bara några få.
Då låtsades jag att flighten bara var för mig och min mor,
hur unikt var inte det?
Välkomna ombord. Det är mycket varmare här inne.
Flygvärdinnan längst upp i trappan var lång och smal
och hade ett varmt leende.
Vi har även en nödfallskarta åt er.
Det var något annorlunda med henne.
Något som var svårt att precisera.
Senare skulle min mor lära känna henne rätt väl.
Nästan som bästa vänner.
Jag frågade henne varför Liz verkade annorlunda än andra,
och mamma sa att det var för att hon hade djup
och äkta sorg i sitt liv efter att ha suttit i koncentrationsläger.
När motorerna startade, en i taget,
satt jag i vad som kändes som en stor, mjuk, bekväm stol.
Jag hörde dem nästan inte.
Stora propellrar snurrade medan eld sköt ut genom utblåset.
Jag visste att det var jetåldern,
men det var något spännande med att vara i ett flygplan
som skulle ta dubbelt så lång tid som ett jetplan att komma fram,
särskilt under min första flygtur.
Jag minns att jag sparade mina mynt i en svart blommig portmonnä.
Din mormor, min mor,
gav mig den här blommiga portmonnän för att spara pengar i.
Nu ska du ha den att spara pengar i,
och sen kanske vi kan åka på en kort resa ihop.
Vi kan åka till Philadelphia, Hartford.
Vi kan åka till Boston!
Ja.
Ingenting var som när min mor blev upprymd över något.
Hela världen tycktes full av ljus och hopp.
Okej.
Jag tänkte hålla det här hemligt,
men vi ska flytta till Los Angeles.
Allv… Allvarligt?
En vän till mig som är regissör från Allentown Playhouse
har lovat att om vi tar oss västerut till februari,
ska han skaffa mig jobb på en film.
Allvarligt?
Otroligt.
Mamma hade redan haft ett par uppdrag som statist,
så det verkade inte så långsökt.
Hon undervisade även drama i skolan,
och innan dess hade hon haft en scenkarriär på heltid.
Och när hon inte arbetade, var jag hennes bästa publik.
Jag kommer strax.
Jag måste genast kolla mina tidtabeller.
Jag praktiskt taget flög upp till mitt rum,
där jag hade mina tidtabeller.
United, American, TWA.
Där är det. "Propellerplan, enkelresa, nattflyg.
95 dollar fullt pris, barn halva priset."
Det är det!
Tillbaka till avgångstiderna.
"Trans World Airlines, Flight 393 avgår från Idlewild flygplats kl 21:00.
Super Constellation-flyg till Los Angeles med mellanlandningar i Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City, Denver och Los Angeles.
Anländer kl 15:00 efterföljande dag."
Endast Trans World Airlines
sammanbinder 70 städer i USA med 15 utländska städer.
Nationwide, worldwide
Lita på…
När jag kom ner igen,
var lamporna släckta i vardagsrummet.
Och musiken från stereons radio spelade lågt,
"Wives and Lovers" av Jack Jones.
Hennes cigarett glödde i mörkret, ett glas vitt vin stod bredvid henne.
Då oroade jag mig över att det hon sagt om att flytta till Los Angeles
kanske inte var sant.
Kanske dagdrömde hon bara.
Nåväl.
Jag tänkte att jag ändå kunde spara till den korta resan.
Kanske skulle jag… ta en titt på mina tidtabeller igen.
Min mormor hade en Plymouth Belvedere -57:a.
Så där var vi december 1962,
på väg till Idlewild flygplats med Flight 393 i mina tankar.
När kommer vi fram?
Raring, när trippmätaren når 62, då är vi framme.
Det var roligt att se affischtavlorna
skryta om olika möjligheter man kunde ta, som:
"Flyg Pan Am, sju timmar till Paris."
Eller: "TWA, bästa vägen till Kalifornien."
Och jag var på väg till planet
som flög en av de längsta rutterna bland alla erbjudanden.
Det var ca 15 personer totalt på flightens första segment.
Jag hade på mig en öronlappsmössa jag glömt ta av mig,
förmodligen från att ha kommit in från kylan.
Hursom, när vi lyfte såg jag ut så här.
Jag märkte att min mor var glad för min skull,
men för stunden väntade hon otåligt på att vi skulle lyfta,
så hon kunde få sin cigarett och sin drink.
Jag tyckte verkligen om att se elden komma ut ur motorerna.
I flygbladet stod det att det var standard med propellerplan.
När vi åkte nerför startbanan kändes det overkligt igen.
Och i det ögonblicket, lyfte flygplanet från marken.
Jag kan inte tro att jag flyger.
Min mor tittade rakt fram, sen vände hon sig om och log mot mig.
Så kommer jag alltid minnas min mor.
Starten kändes mycket försiktigare än jag trodde den skulle kännas.
Av någon anledning hade allt som hittills hänt den kvällen
förefallit perfekt.
I åratal, oavsett vilka negativa erfarenheter jag hade haft,
från tiden jag åkte till flygplatsen
till tiden jag kom fram till mitt resmål,
kändes livet tryggt och jag var lycklig.
Min mor föredrog Manhattan, men jag tyckte om Coca Cola.
Liz dök upp bredvid våra platser.
Vad vill ni ha att dricka?
- Kan jag få en Cola? - Visst.
- Gärna ha en Manhattan. - Självklart.
- Får man röka nu? - Ja, givetvis.
Newport-cigaretter med filter.
Den där turkosa asken, med halvmånen mitt på,
skulle alltid påminna mig om njutningsfulla stunder.
När hon tänder cigaretten
och det första andetaget av rök lämnar hennes mun
brukade jag tänka: "Vad festligt."
Alla min mammas vänner från teatern rökte.
Faktum är, att jag inte minns en enda vuxen som inte rökte.
Jag kunde se varenda stjärna på natthimlen.
Det verkade i alla fall så när jag såg ut genom fönstret.
"Det här är så vackert. Varför bor inte folk på flygplan?"
Jag började tänka på att jag ibland, hemma, sent på natten,
brukade ligga vaken i sängen
och lyssna till ljudet av flygplan som flög över huset,
som säkert precis hade lyft från Newark eller LaGuardia flygplats.
Och jag brukade tänka: "Vart ska det planet så här sent?
Vilka är ombord?
Och sover de? Finns det sängar ombord?"
Och här satt jag,
kanske till och med på samma plan jag hade undrat över.
Mannen på plats 3D vill bjuda dig på en drink.
Åh, vad snällt av honom.
Var snäll och tacka honom från mig.
När min mor ville imponera på någon,
blev hennes röst ofta djupare och fylligare.
Jag kallade det hennes teaterröst.
Hon gillade inte när jag sa så,
men det hindrade henne inte från att använda den.
Kort därefter, nästan som ett urverk,
kom en mycket stilig man, runt 50 år gammal,
och satte sig på andra sidan mittgången.
Min mor undrade genast om han var mannen som hade bjudit på drinken.
Går det bra om jag sitter här?
Sitt, annars drar jag ner dig.
- Jag är väldigt nervös för att flyga. - Det är du inte alls.
Säg inte emot mig.
Men det är du inte, mamma.
Gubben, du kan väl gå till cockpit och träffa piloterna?
Det var faktiskt en bra idé, även om jag trodde att jag låg illa till.
Så jag lämnade min mor att klara sig själv.
Jag var halvvägs till cockpit när jag såg vad som verkade vara en bisarr syn.
Hej. Jag är tremetersmannen.
Vill du ha min autograf?
Vem?
TREMETERSMANNEN!
Jag arbetar för Barnum and Bailey Circus.
Jag är tremetersmannen.
Okej.
I början av 60-talet var dörren till cockpit olåst,
och man kunde lätt få träffa dem, oftast med tillstånd från flygvärdinnan.
Jag såg inte Liz, så jag öppnade dörren till cockpit i alla fall.
Där satt tre män och blickade framåt, så de såg mig inte komma in.
- Nå, var hon inte vacker? - Alltså, hon var underbar.
Jag kan inte tro att hon gjorde det med oss alla.
- Jag vet. - Det kan jag.
Jag hörde bara lite av det som berättades.
Senare insåg jag, när jag var äldre, att de säkert pratade om sex eller något.
Hej, är du… Är du på väg till Pittsburgh inatt?
Nej, Los Angeles.
Hur hamnade du på mjölkrundan?
Jag ville vara ombord på planet så länge det går,
men mamma har inte råd med direktflyg.
Jag trodde de skulle älska att jag älskade plan så mycket,
men de såg den besvärliga aspekten, antar jag.
Okej, okej. Nå, vi hänger bara med till Chicago.
Så om och när du blir uttråkad är du välkommen fram.
Men be flygvärdinnan om lov nästa gång, okej?
Visst.
Tack.
- Vad är tremetersmannen? - Din nya flickvän.
Hursom, jag flög, och dessutom hela natten.
Kunde livet bli bättre?
När jag kom tillbaka till min plats var mamma inne på sin andra drink
och började bli kärvänlig med sin nya vän Harry.
Det här är min lillkille, Jeff.
- Hej, Jeff. - Hej.
Det här är Harry.
Harry är från Pittsburgh, gubben.
Han är advokat.
Och han känner några av Pittsburgh Steelers.
Vilken grej, va?
Är du gift? Har du barn?
Ja, det är jag. Jag har en pojke och en flicka.
Åh. Vad bra.
Hoppas du gillar kyckling.
Jag gillar friterad kyckling.
Det här smakar likadant.
Det heter kyckling cordon bleu, och det är jättegott.
Okej, jag tar lite.
När jag kom tillbaka, viskade Harry något i min mors öra.
Jag väntade tills jag trodde han var klar för att inte få skäll.
Åh, vilken underbar man.
Så vältalig.
Min mor gillade personer som var talföra och formulerade sig väl.
Hon var inte så förtjust i dialekter,
om det inte var för en roll.
Hon sa att välvårdat tal reflekterar hur välutbildad man är.
Hennes vän Julia var en vacker kvinna,
väldigt förmögen, gift med en rik uppfinnare,
och verkade ha allt,
men min mor kunde aldrig bortse från hennes kraftiga New Jersey-dialekt.
Hon brukade säga: "Vad synd.
All skönhet och förmögenhet, och den där hemska New Jersey-dialekten."
Det lustiga är att ibland brukade mamma ha samma dialekt.
Om vi nånsin är i Pittsburgh, raring, vill Harry bjuda oss på middag.
Åh, med hans fru och barn?
Besservisser.
Medan nattens mörker blev till snömoln utanför fönstret,
anade jag att något ställdes framför mig.
Det här är till dig.
Och att döma av doften var det kyckling cordon bleu.
Wow. Det såg verkligen ut som friterad kyckling, men bättre.
Jag började hugga in.
Jag gillar kyckling, och jag gillar ost.
Men jag vet inte om jag kan äta dem ihop.
Mamma, jag tycker inte om det här.
- Kan jag få en Cola till? - Visst, gubben.
När vi började nedstigningen till Pittsburgh,
kunde jag äntligen se ut genom vårt fönster.
Nu var vi under molnskiktet,
och det snöade ganska rejält.
Det var faktiskt rätt vackert att se staden under oss
liksom gnistra genom vädret.
Sen tänkte jag att det var möjligt
att det fanns ett barn där nere i något hus,
som lyssnade på ljudet från motorerna ovanför
och undrade: "Vem är ombord på planet så här sent?
Och vart är de på väg? Och sover de eller inte?"
Vi kände knappt landningen, så mjuk var den.
De blå ljusen som kantade landningsbanan
verkade synas ännu mer i snön.
När vi taxade fram mot gaten,
gjordes ett utrop på planets PA-system.
Det här är er kapten.
På grund av en oväntad snöstorm,
kommer de av er som ska vidare till Dayton och Chicago
försenas tills vidare.
Vänligen hör av er till agenten vid gaten för vidare information.
Oroa dig inte. TWA kommer ordna hotell till passagerarna.
- Utan kostnad. Okej. - Tack. Så vi får ett hotellrum?
- Ja. Oroa dig inte. - Toppen.
Okej.
Jag frågade mannen bakom disken när hotellet byggdes.
Han sa 1952.
Nu kunde jag fantisera om alla människor
som varit tvungna att göra samma sak som vi mitt i natten sen 1952.
Okej, raring.
Flygbolaget kommer ringa när flighten är redo,
men det dröjer några timmar. Du borde försöka sova lite.
- Okej? - Okej.
- Jag ska ta en nattfösare i loungen. - Okej.
- Okej. Är du okej? - Japp.
- Okej. Jag älskar dig. - Jag älskar dig.
Jag visste att Harry nog var inblandad,
men jag sa ingenting.
Hallå?
Ja, vi kommer.
Jag sprang ut, flög nerför korridoren,
och tryckte på hissknappen om och om igen.
Nej, du måste sluta.
Mamma! Mamma, kom! Vi kommer missa vårt flyg!
Mamma, kom! Planet lyfter om 20 minuter!
Vi kommer missa det!
När jag kikade ut såg jag mamma lämna ett annat rum.
Kommer.
Det var oviktigt, även om hon var med Harry.
Det viktiga var att vi bara hade 20 minuter
för att ta oss till gaten för att flyga vidare.
För att vara 03:00 på morgonen var mor vid gott mod.
Men det var jag också. Tre timmars sömn och resten av resan framför oss.
Flighten från Pittsburgh till Dayton tog lite mindre än en timme,
och i efterhand var den mycket mer intressant.
Jag såg min mor gå igenom fler känslor på 40 minuter
än jag någonsin sett tidigare.
Vad berättade hon för henne?
Senare, så klart, fick jag veta allt om Liz.
Jag minns inte mycket,
annat än att det var förvirrande.
Men jag var bara nio år gammal när vi försökte fly landet,
och min bror och jag var de enda som lyckades.
Och tyvärr tvingades vi se dem föra bort våra föräldrar.
Åh, vännen.
Nej, jag är okej. Jag är okej. Jag har kommit över det.
Det gick en tv-serie i New York på den tiden
som hette Remember Us.
Den visade autentiska bilder från nazisttiden.
Programmet orsakade mig nog mer mardrömmar än något annat.
Jag tyckte alltid synd om Liz.
Men min mor tyckte verkligen om henne.
Det var nästan som om någon som bar mer emotionell smärta än hon
gav henne någon slags lättnad.
Jag ångrade plötsligt att jag inte hade lärt känna tremetersmannen.
Då hade jag haft någon att prata med.
Men ikväll skulle jag hålla stjärnorna sällskap.
Vi beslöt oss för att stanna ombord under stoppet i Dayton.
Mamma och jag lyckades faktiskt slumra.
Vi var uppe i luften igen innan vi vaknade.
Liz lät oss sova så länge vi var fastspända.
Ingen hade gått ombord i Dayton.
Åtminstone ingen som verkade intressant.
Och varför skulle de, 04:00 på morgonen?
Så vi sov ända till Chicago.
Det var fortfarande mörkt när vi landade på den relativt nya O'Hare-terminalen.
Det här är mitt sista stopp. Det är min bas.
Men jag har planerat några överraskningar åt er.
Jag har ordnat så att ni båda får flyga första klass
till Kansas City och Denver.
Och ytterligare en liten överraskning väntar er i Denver.
Så…
Här är flygdetaljerna.
- Ge det här till biljettagenten. - Tack.
- Då så. Hejdå. - Tack.
Allt jag kunde tänka på var hur mycket det hade kostat
om vi hade betalat för första klass själva.
Enkel resa kostade runt 185 dollar.
Vad många leksaker och varmkorvar det kunde köpa.
Och det inkluderar säkert två eller tre sådana här resor.
Vilken pingla, den där Liz.
Plötsligt förändrades min mors uppförande.
Jag kunde se en tydlig förändring i henne.
Hennes hållning var rak, hakan lyft, hennes gång nobel.
Vi flög första klass.
Och hon var en skådespelerska som flög första klass till västkusten.
Jag vet att hon önskade att hon hade på sig den falska leopardkappan
jag övertalat henne att lämna innan vi gick hemifrån.
Hollywood ringde.
De bad mig ta nästa flyg.
Så du är skådespelerska?
Ja. Hur gissade du det?
Min mor brukade ofta komma med oombedda kommentarer.
Lycka till i Hollywood.
Tack.
Terminalen var vacker och av någon anledning
var korvståndet öppet till och med 04:00 på morgonen.
- Hej. - Jag ville ha två.
Min mor beställde en.
- Är vi klara? - Ja.
Kan jag få en varmkorv till?
Vill du verkligen, verkligen ha en varmkorv till?
Ja, det vill jag verkligen, verkligen.
Okej.
Första klass på propellerplan
brukade vara längst bak i planet, till skillnad från jetplan.
Det första jag lade märke till var att sätena var större.
Det andra var den vackra väggmålningen.
När vi lyfte blev det mycket tystare.
Det var nog skälet till att platserna låg längst bak.
I jetplan är det tystare fram.
Min mor verkade genuint upprymd över att resa i första klass.
Du vet, om en filmstudio hade flugit mig hit ut,
skulle Screen Actors Guild insisterat på att studion flög hit mig så här.
Sådana är reglerna.
Medan planet fortsatte flyga västerut
kunde jag se att solen började stiga.
När vi girade lite till höger,
lyste solen in genom fönstret
och verkade dansa över min mors ansikte.
Raring, minns du när jag var med i Light Up the Sky under sommarsäsongen?
Och den där kritikern sa att jag var en blandning mellan Crawford och Stanwyck.
Ett enastående framträdande.
Var inte det underbart?
När jag tittade åt höger såg jag guldiga, glittriga gardiner,
och undrade vad som fanns bakom dem.
Jag såg upp- och nerför mittgången efter en flygvärdinna.
Jag såg en stå i pentryt.
Jag signalerade till henne, precis som till min lärare i skolan.
Ja? Kan jag stå till tjänst?
Rösten lät så bekant.
Hon lät precis som rösten jag hört på terminalen i New York.
Hon såg ut precis som jag tänkt mig att den personen såg ut.
Vad är det där till för?
Det är sovavdelningen för nattflygen. Vi använder inte dem längre.
När använde ni dem? Vilket år?
Varför slutade ni använda dem? Hur många finns det?
Vad sägs om att jag tar en fråga i taget?
Okej.
Från det att flygplanet var nytt tills jetplanen började användas 1959,
användes det här planet till längre direktflyg.
När planet flög, låt oss säga, över åtta timmar.
Låt oss säga ett nattflyg från kust till kust.
Då sov folk här. Det ingick i första klass-biljetten.
Åh, coolt.
Hur vet du så mycket?
Tja, min mor har jobbat inom flygindustrin i åratal,
hon började som flygvärdinna på 30-talet.
Wow.
Hon gick i pension 1939, men ända sedan dess
har hon gjort flygutropen på New Yorks flygplatser.
Kommer strax.
Du skojar? På riktigt?
Hur gammal är hon nu? Vilka slags plan flög hon i?
Varifrån på flygplatsen gör hon utropen?
Tja, hon är 58 och hon flög mest i DC-3-plan.
Och jag tror att hon gör dem i ett litet rum längst bak i TWA-terminalen.
Du har många frågor. Du gillar verkligen att flyga, va?
Är det första gången?
Doris besvarade alla mina frågor och mer.
Hon var min nya bästis.
Mamma! Mamma! Vakna! Du måste vakna!
- Vad är det? - Du kommer inte tro det.
Doris mamma är rösten på Idlewild flygplats.
Hon är 58 år gammal och var en av de första flygvärdinnorna någonsin.
Mamma, du kommer älska henne.
Hon har ingen dialekt alls och hon är jättevacker.
- Vem? - Doris!
Underbart, lillkillen min.
Mamma, kalla mig inte det framför Doris, okej?
Okej, gubben. Låt mig somna om nu.
Hennes hår var klippt i frisyren jag tyckte om.
Ljusa ögon.
Jag kunde inte sluta titta på henne.
Hur gammal är du?
Tjugoett.
Vilket är ditt favoritplan?
Boeing 707.
- Varför? - Det är vackert och väldigt snabbt.
Bra skäl. Har du en pojkvän?
Jag hade. Men vi gjorde nyss slut.
- Min mor är skådespelerska, du vet? - Jaså?
Den repliken sa jag när jag ville imponera på någon.
Det var väldigt intressant.
Ja, vi ska till Hollywood. De ringde henne.
Hon måste göra någon film med Paul Newman, tror jag.
Paul Newman, på riktigt?
Det kan jag inte tro.
- Nu måste jag gå. Min mor ville något. - Okej.
Gud. Varför ljög jag? Det var så dumt.
Hon var redan imponerad av att hon var skådespelerska.
Flygplatsen i Kansas City var inte så intressant.
Förutom leksaksaffären.
Herregud. Herregud.
Det fanns en batteridriven leksakskopia av nästan samma plan vi flög med.
Det var den bästa leksak någonsin gjord, utan undantag.
Dörrarna öppnas, passagerare försvinner,
flygvärdinna kommer fram.
Herregud.
Dörren stängs,
passagerarna syns igen.
Motorerna startar, en i taget.
Herregud. Det börjar taxa ut.
Livet i den stunden var så gott att det var svårt att återhämta sig.
- Det blir 12,95 dollar. Inklusive moms. - Okej.
Jag skriver ut kvittot.
Okej. Toppen.
Tills jag förstörde planet.
Jag grät en hel timme, inklusive när vi lyfte på väg mot Denver.
Det här var vår längsta etapp,
precis under fyra timmar, på grund av motvinden.
- Vad är det? - Mitt plan gick sönder.
Vet du, riktiga plan går också sönder.
- Gör de? - Så klart att de gör.
Det visste jag inte.
Det Doris sa ändrade mitt liv för evigt.
Jag hade alltid störts av när saker inte var perfekta
av någon anledning, framförallt mekaniska saker.
Och nu hade hon svaret jag skulle använda till denna dag.
Riktiga saker går också sönder.
Vill du att jag bäddar kojen åt dig så du kan sova?
Ja!
Doris, tack, men det är inte nödvändigt.
- Mamma! - Det är inget problem.
Jag bäddar den på en gång.
Jag var så upprymd över att ligga i kojen
och se himlen från fönstret.
Jag kunde inte sova en blund.
Jag ville stanna så jag kunde ha lite kul, kanske till och med äta härinne.
- Din son sa att du är skådespelerska. - Ja.
Jag måste gratulera dig till Paul Newman-filmen.
Så spännande.
Han måste ha missförstått. Det finns ingen specifik film.
Bara en vän som ska försöka hjälpa mig.
Han vet att jag älskar Paul Newman som skådespelare,
så han måste ha kopplat ihop de två.
Jag var förödmjukad och ville inte leva längre.
Lunchen är nästan klar, jag borde kolla om han vill ha.
- Tack, Doris. Rart av dig. - Kommer snart.
Lunchen är nästan klar. Hoppas du gillar kyckling.
- Jag gillar friterad kyckling. - Det här är nästan samma sak. Men bättre.
Jaså?
Det heter kyckling cordon bleu.
- Kan jag få en Cola till? - Självklart. Kommer strax.
Okej.
Mannen i sätet jag antog var 7D
drack mycket och rökte Pall Malls,
en väldig stark cigarett utan filter, berättade min mor.
Newports var inte alls lika starka.
Hursom, han hänvisade till rubriken på framsidan
av vad som verkade vara The Kansas City Star.
Det stod: "Katastrof: Jetplan kraschar på Idlewild."
Och under det fanns en suddig svart-vit bild.
När jag var yngre tyckte jag flygkrascher var mer fängslande än upprörande.
Jag tror det var för svårt att förstå
att något jag älskade så mycket kunde skada någon,
än mindre döda dem.
Sen hörde jag honom prata med en annan flygvärdinna, inte Doris.
Sir, mår du bra?
Faktiskt inte.
Det här är svårt att läsa om för det var inte länge sedan
jag bokade en affärsresa från Chicago till New York,
och jag… Jag fick inte komma ombord.
Jag kämpade för min plats, men de vägrade bistå mig.
Jag åkte hem ganska upprörd, men när jag kom hem
och satte på tv:n, såg jag att mitt plan hade störtat.
Det jag hade bokat.
Så jag är…jag är… ganska rädd för att flyga.
Det var tråkigt att höra.
Men jag kan lova att ingenting kommer att hända och att vi är trygga.
Om du behöver mig så finns jag här.
Okej. Bra att veta.
Han hade väl rätt att bli rädd.
Och hur skulle jag kunna få honom att må bättre? Mitt plan var trasigt.
Det skulle säkert skrämma honom att se det.
Men sen fick jag den bästa idén.
Kaptenen kanske kunde laga det.
Min leksak, alltså.
Är du gift?
Nej, det är jag faktiskt inte.
Nyskild.
Det var väl en slump?
Min mor är skådespelerska.
Jag visste nog inte vad slump var.
Han lagade det.
Gud, han är bäst.
Kunde inte han gifta sig med min mor?
Tack!
Min mor ska vara med i en film med,
Kirk Douglas och Elizabeth Taylor, tror jag att hon sa.
Och Paul Newman.
Jaså? Paul Newman?
- Det menar du inte. - Tja, nu måste jag gå.
Tack.
Hej, gubben.
Kaptenen lagade planet.
- Han är så cool. - Bra.
Jag är så glad för din skull.
Hon såg nöjd ut, och jag visste varför.
En ren duk hade lagts framför henne,
med det vackraste porslinet och besticken för henne att se.
Kära nån.
Lenox.
Det är ofint att vända en tallrik framför andra.
Min mor älskade antikviteter och dyrt porslin.
Hon började läsa högt från menyn, en vana hon hade.
Hon läste med väldigt djup, teatralisk röst
som alltid generade mig på restauranger.
"Ert val av förrätt: räkcocktail
eller champinjoner fyllda med krabbkött.
Till huvudrätt, biff med au jus
- eller kyckling cordon bleu." - Kyckling cordon bleu.
Jag klättrade tillbaka upp i min fristad, min egen privata värld.
Tack.
När jag såg mot min mors plats
undrade jag hur vi skulle fira min födelsedag i år.
Jag började fnissa när jag tänkte på när jag var liten och fyllde fem.
Det var så lyckat att jag ville fira varje dag.
Min mor gav med sig i fem dagar.
Sen fick jag lära mig den fula sanningen, att födelsedagar bara varar i en dag.
Men ingen sa att jag inte kunde fira en gång i månaden.
Jag minns den gången i april
när min mors vän kom till en av mina födelsedagar och sa:
"Fyller inte han år i februari?"
"Jo", sa min mor, "men förstör inte för honom."
Min mor var bra på det sättet.
- Tack. - Varsågod.
Jag la mig på sidan.
Ljudet från motorerna verkade göra mig sömnig.
Innan jag visste ordet av, sov jag.
I många år framöver,
brukade jag ögna igenom mina tidtabeller
för att hitta ett propellerplan, förutsatt att jag hade tid,
bara för att få sova på det sättet.
Du får stanna här uppe så länge du är fastspänd, okej?
- Okej. - Okej.
Det här är er kapten som talar.
Vi väntar oss måttlig turbulens under kommande 20 minuter.
Vänligen sitt kvar och spänn fast era säkerhetsbälten.
Flygplanet började slå och bullra lite.
Ljudet från motorerna förändrades när vi klättrade ovanför vädret.
Men turbulensen blev värre,
och några av passagerarna började se sig om,
som om något de kunde se skulle lösa problemet.
Mannen i 12 A ställde sig upp och gick ostadigt bakåt i planet.
Mår du bra?
Han skrek åt ingen alls.
Sluta förfölja mig!
Sir? Kan jag hjälpa till?
Flygvärdinnan jag inte kände sprang efter honom.
- Kan jag hjälpa till? Ingen fara. - Vilken bisarr syn.
Mannen hade sina händer runt halsen på den unga damen,
och hon hade sina händer runt hans hals också.
Det tycktes finnas ett genuint motstånd mellan de två.
- Jag förstår. Jag har varit där. - Men de förde en normal konversation.
Det var något mer med honom än blotta ögat kunde se.
- Det finns ett problem. - Andas ut.
Tack.
När han gick ombord före alla andra,
var han tydligen medicinerad och placerades ombord
för att förflyttas till ett annat mentalsjukhus i Denver.
Tack så mycket.
- Lugna dig. - Förlåt.
- Säg till om det är något. - De talade så väldigt lugnt.
Det var svårt att tro att något var fel.
Och tillsammans lyckades de lugna ner honom.
Ändå var alla ganska obekväma tills vi gick av.
- Vi tar och sätter dig ner. - Ja, jag mår bra.
Lycka till med Paul Newman-filmen.
Nämen, tack.
Det kommer jag behöva.
Varför gick vårt plan sönder?
Det vet jag inte, men det gör ingenting.
Det ger oss en god natts sömn.
Och imorgon får vi en underbar flygresa.
Vad sägs om att läsa en pjäs tillsammans?
Jag tycker vi ska läsa En skön historia.
- Okej. - Okej.
Det var faktiskt kul att stanna i Denver.
Den natten läste mamma två akter ur en pjäs.
Så länge jag kan minnas,
hade mamma läst godnattpjäser istället för sagor.
Vi åt lunch på restaurangen på Denvers terminal.
Grillad ostsmörgås och Cola medan jag såg flygplanen komma och gå.
Det här var toppen.
Vad skulle kunna slå allt som hade hänt hittills?
Ingenting.
Jag ville leva för evigt.
- Ha en fin resa. - Tack. Ha en fin resa.
Hej, det finns en lapp där i som du ska läsa.
Ja, Liz berättade för mig.
Vänta! Vi är vid fel gate! Mamma, vi kommer missa planet!
Det är inte rätt gate, mamma! Det här är ett direktflyg med jet till LA.
Jag kan det utantill.
StarStream Boeing 707 Royal Ambassador-flyget.
- Tack. Jag tar den åt honom. - Ha en fin resa.
Tack.
Överraskning, gubben. Vi ska flyga jetplan.
Vad?
- Jag kan inte tro det. - Vi ska ta 707:an till LA.
Är du inte glad, gubben?
Det här är din överraskning från Liz.
- Var är det, älskling? - Ingenting, det är bara…
Vi kommer att gå ombord och du kommer börja föreställa dig.
Nå, vi kan väl gå till gaten?
Jag var upprymd.
Men ibland visste jag inte hur jag skulle visa det.
På nåt sätt kändes det som en förlust.
Kanske för att det var ett avsked till det stora, fina Connie-planet,
eller att aldrig få se Doris igen.
Hon sa ingenting, och jag kände mig verkligen usel.
Där var det. Ett enastående exemplar av ett flygplan.
Ett konstverk. Tro mig, ett konstverk.
Jag var på ett jetplan i första klass.
Jag kunde inte tro det.
Min mor sa att jag kunde få sitta själv
så att jag kunde låtsas att jag flög ensam.
Hon satte sig bredvid en underbar kvinna vid namn Barbara.
Kraften tryckte mig bak i sätet.
Wow. Fantastiskt.
Och det var fantastiskt.
Rakt upp i luften flög vi.
Vi var över Coloradobergen innan vi visste ordet av.
De snötäckta bergens glittrande i eftermiddagssolen var oförglömligt.
Vi planade ut, och kaptenen hördes i högtalaren.
Mina damer och herrar, välkomna till jetåldern.
Vi flyger i 965 km/h på 10 000 meters höjd.
Vår flygtid till Los Angeles kommer vara en timme och 52 minuter.
Så luta er tillbaka och njut av resan.
Jag bjuder på champagne.
Barbara var lite äldre än min mamma,
men väldigt söt och precis sån som min mor föredrog,
sofistikerad, rik och utan dialekt.
Nej, nej.
Dessvärre gick min make bort för många år sedan.
Han hette Henry och…
Jag ska berätta för dig.
Han stod på ett podium för att tacka ja till direktörsposten på Crocker Bank
- när han fick en hjärtattack. - Herregud.
- Åh, Barbara, - Fyrtiotre år gammal.
Jag beslöt att ströva runt i kabinen.
Jag gick på ett väldigt självsäkert sätt.
Så som bara en åttaåring kan
när han vet att han gör något riktigt speciellt.
När jag såg åt vänster längs mittgången,
såg jag en ung grabb.
Han var yngre än jag. Ungefär två år, skulle jag tro.
Han satt med en officiell flygguide, eller OAG,
som bara reseförsäljare på stora företag hade.
Är det den senaste OAG:en?
Min pappa får dem i brevlådan före alla andra.
Wow, lyckos dig.
Jag kommer snart.
Mamma, jag har fått en ny bästis! Han har en OAG. Jösses…
Jeff, det här är Barbara.
Och tro det eller ej, men hennes far äger ett flygbolag.
Trans Caribbean Airlines.
- På riktigt? - Ja.
Och det ska du veta att min far satte mitt namn, Barbara,
på nospartiet på en sprillans ny DC-8 jetliner.
Wow. Så coolt.
Ett plan med hennes namn på.
Ska jag stanna här eller gå tillbaka till min nya bästis, Skipper?
Ungar.
Kommande timme var fylld av konversation
som bara kunde intressera Skipper och mig själv.
Kan du tro att TWA hade ett direktflyg
från London till San Fransisco som tog 22 timmar ända fram till 1960?
Wow, på riktigt?
Ingen av mina vänner gillar flyg,
men nu har jag Skipper.
- Var är din far? - Där borta.
Vad jobbar han med?
- Han är advokat. - Var är din mor?
Hon dog när jag var tre.
Jaså? Har du en ny mor?
Nej, min pappa gifte om sig två gånger efter att mamma dog,
och de dog också av cancer.
- Allihop. - Du skojar.
- Har han en dialekt? - Jag vet inte. Är det viktigt?
- Ja, typ. - Jag tror inte han har det.
Toppen. Min mamma kommer älska honom. Hon älskar folk utan dialekt.
Skål för Hollywood.
- För oss. - Ja.
- Otroligt… - Mamma! Jag har en ny bästis,
och hans pappa är rik och sorgsen och har ingen dialekt.
Nå, tala om för honom vilken rad jag sitter på.
Hej.
Varför är du här?
Jag bytte flyg för att träffa er en sista gång.
Jag ska aldrig tvätta ansiktet igen.
Det här är för bra.
Min flickvän, min kompis och förhoppningsvis mammas nya make.
Alla ombord på ett nytt jetplan på väg västerut.
Livet kunde omöjligen vara bättre än så.
Hej. Vill du ha lite chateaubriand?
- Nej. - Nej.
Tycker du om kyckling?
Egentligen inte.
- Tycker du inte om friterad kyckling? - Jag älskar friterad kyckling.
Nå, den här smakar likadant.
Den heter kyckling cordon bleu.
Men på våra jetplan har vi även en barnmeny,
där du kan välja mellan varmkorv, hamburgare
och smörgås med jordnötssmör och sylt.
Jag tar en varmkorv med senap.
Jag tar en varmkorv utan senap och utan ketchup.
- Perfekt. - Jag var svimfärdig.
En varmkorv på 10 000 meters höjd? Jag var så upprymd att jag saknade ord.
Men något måste jag säga, så jag vände mig till Skip.
- Jag gillar din officiella flygguide. - Tack.
Solen sken, himlen var strålande blå
och jag åt varmkorv och drack Cola
med min nya bästis i 965 km/h.
Från den stunden trodde jag aldrig att det kunde bli bättre.
När vi taxade in
kunde jag se den nya restaurangen i rymdåldersdesign på LAX.
Den var verkligen vacker.
Där vill jag äta någon gång, tänkte jag.
Genom fönstret
kunde jag se avstigningsbron börja glida ut för att möta vårt plan.
Mamma, det är filmkameror där ute.
- Du skojar. - Nej, det gör han inte.
- För säkerhets skull. - Ja.
Du ser fantastisk ut.
Vad gör alla kameror där ute?
Det var planets kapten.
Han var 62 år gammal, och det här var hans sista flygning.
Doris har berättat om dig.
- Heter du Jeff? - Ja.
Skulle du vilja följa med mig längs avstigningsbron?
Och Life Magazine gjorde ett specialprogram om honom.
Okej, jag har en sista fråga.
Vad tänker du göra nu när du har pensionerats?
Tja, jag har inte officiellt pensionerats förrän jag klockar av,
men om du tvingar mig att pensionera mig framför era kameror…
…tror jag att…
…jag tror att jag skulle vilja
ge mina vingar
till den här unge mannen
som jag tror…
…har flyget i blodet.
Jag tog det ögonblicket i mitt liv så allvarligt
att jag idag själv är kapten.
Och jag gifte mig med Doris, efter att ha växt ikapp lite.
Tretton år för att vara exakt.
Men hursomhelst, lyckligt gifta.
Ett maxat flygpar.
Faktum är, att jag träffar henne nästan varje dag.
Hon är JFK:s nya röst, och jag flyger mellan New York och LA.
Väldigt behändigt.
Visst, ja.
Om ni undrade om min mamma, så gifte hon sig inte med Skippers pappa,
men hon dejtade honom ett tag. Vi låtsades alla att det skulle hålla.
Fast hon är jättelycklig.
Hon undervisar i drama på Pasadena Playhouse i Kalifornien.
Hon är 80 nu och får en kick av de unga grabbarna.
Och Liz är hennes favoritelev, och har varit det i nästan 20 år.
Det har varit ett underbart liv.
DEN HÄR FILMEN ÄR TILLÄGNAD
OCH ELLA
MIN MOR OCH FAR
MINA BRÖDER OCH SYSTRAR
SOM ALLA ÄR INSPIRATIONEN I MITT LIV!
BERÄTTAD AV JOHN TRAVOLTA
DET HÄR ÄR FIKTION
OCH ALLA LIKHETER MED VERKLIGA PERSONER,
LEVANDE ELLER DÖDA, ELLER FAKTISKA HÄNDELSER
ÄR BARA TILLFÄLLIGHETER.
Undertexter: Victoria Heaps