Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
EN FILM AF JOHN TRAVOLTA
BASERET PÅ EN BOG AF JOHN TRAVOLTA
INSTRUERET AF JOHN TRAVOLTA
28. DECEMBER 1962
IDLEWILD LUFTHAVN I NEW YORK
Det var sent, og terminalen lå næsten øde hen.
Min mor så et billede af Liz Taylor fra en ny film,
der hed Hotel International.
Hun ønskede sig den samme frakke, men hun købte sin fra kirkens basar,
hvor alle de rige solgte deres gamle tøj.
- Farvel, mormor. - Farvel, min ven.
Jeg vil savne dig.
- Farvel, mor. - Farvel, skat.
Sidste udkald til Trans World Airlines,
afgang 700 Royal Ambassador Super Jet til London.
Boarding nu ved gate 3. Alle bedes stige ombord.
Stemmen over højtaleren virkede så sofistikeret.
I mine tanker tilhørte den en, der var smuk.
En skuespillerinde af en art.
Opfører jeg mig som Marilyn Monroe, bliver vi måske opgraderet.
Hun sagde også, drikkevarer var gratis på første klasse.
Jeg var ligeglad, bare vi kom op at flyve.
Trans World Airlines, afgang 393
Super Constellation-ruten til Pittsburgh, Dayton, Chicago, Kansas City,
Denver og Los Angeles.
Der boardes nu ved West Arcade. Alle bedes stige ombord.
Jeg kunne mærke spændingen og havde aldrig følt noget lignende.
Jeg vidste, at om få minutter ville jeg være i luften for første gang.
Følelsen var uforlignelig.
Det var bedre end at lege læge med nabobørnene.
Det siger ikke så lidt, når man er otte år.
Jeg kan huske alt om den aften.
Den dæmpede belysning i lufthavnen og luftfartsselskabets farver,
mens vi hurtigt begav os til West Arcade-gaten.
Min mor virkede også spændt, men det havde nok helt andre årsager.
Det var nok de gratis drinks, hun kunne få,
eller chancen for at møde en flot mand på flyet.
Min mor var omkring 49 år og ret attraktiv.
Hun havde blå øjne og pænt hår.
Hun havde en god figur alderen taget i betragtning.
Den ville være bedre, hvis hun ikke havde fået mig så sent.
Men mange mænd kan lide lidt mave. Det kunne virke sexet.
Måske ville hun forelske sig i en, der var cool.
Måske endda i kaptajnen!
Det var skægt at skynde sig gennem lufthavnen.
Tænk, at vi skulle ud at flyve denne gang.
Normalt tog vi afsked med folk i lufthavnen.
Engang skulle min mor flyve på forretningsrejse.
Det var en sommerforestilling et sted, men denne gang skulle jeg med.
Det var så surrealistisk. Mit hjerte hamrede.
Alt foregik, som om det var slowmotion.
Hun var smuk.
Sølvfarvet og hvid med to røde striber og bogstaverne "TWA" på siden.
Et syn for guder.
Vinden ramte mig i ansigtet, men intet dæmpede min betagelse.
Hun så nobel, stærk og mægtig ud.
Det var starten på en oplevelse, jeg aldrig ville glemme.
Vi gik op ad trappen og om bord på flyet, da jeg så noget mærkeligt.
Der var ikke mange andre passagerer, faktisk kun et par stykker.
Så lod jeg, som om flyet kun var til mig og min mor.
Ville det ikke være sjovt?
Velkommen ombord. Her er dejligt varmt.
Stewardessen var høj og slank og smilede varmt.
Her er kortet over nødudgangene.
Der var noget over hende, der var svært at sætte fingeren på.
Min mor lærte hende ret godt at kende. De blev nærmest bedste venner.
Jeg spurgte, hvorfor Liz virkede anderledes end andre.
Min mor sagde, at det var, fordi hun havde dybde
og ægte sorg i sit liv, for hun havde siddet i kz-lejr.
Motorerne startede en efter en,
mens jeg sad på et stort, blødt og rart sæde.
Jeg kunne knap nok høre dem.
De store propeller snurrede, mens flammerne skød ud ad udstødningen.
Jeg kendte godt til jet-alderen, men der var spændende at sidde i et fly,
der var dobbelt så lang tid som et jetfly om at nå frem.
Især på min første flyvetur.
Jeg kan huske, jeg havde mine mønter i en lille blomstret pung.
Din mormor, min mor, gav mig pungen til at gemme mine penge i.
Nu kan du gemme dine penge i den.
- Måske kan vi tage på en kort tur sammen. - Til Philadelphia eller Hartford.
- Vi kunne tage til Boston! - Ja.
Intet kunne måle sig med, når min mor glædede sig til noget.
Hele verden lyste op af håb.
Okay.
Det skulle være en overraskelse, men vi flytter til Los Angeles.
Virk… Virkelig?
En af mine venner er instruktør ved Allentown Playhouse
og har lovet, at kan vi være der inden februar,
finder han arbejde til mig på en film.
Passer det?
Det er utroligt!
Mor havde haft en del jobs som statist, så det lød ret sandsynligt.
Hun underviste i drama,
og før det havde hun været teaterskuespillerinde.
Når hun havde fri, var jeg hendes bedste publikum.
Jeg kommer igen om lidt. Jeg tjekker mine flyplaner.
Jeg fløj op ad trappen til mit værelse, hvor jeg gemte flyplanerne.
United, American, TWA.
Der er det. Natafgang med propelfly.
Det koster 95 dollar, børn er halv pris. Det skal være det!
Tilbage til flytiderne.
"Trans World Airlines, afgang 393 afgår fra Idlewild lufthavn kl. 21:00.
Det er en Super Constellation-rute til LA med mellemlanding i Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City, Denver og Los Angeles.
Det ankommer kl. 15:00 næste dag.
Kun Trans World Airlines
forbinder 70 amerikanske byer med 15 globale destinationer.
Stol på…
Da jeg kom ned i stuen igen, var lyset slukket.
Musikken fra radioen spillede sagte. "Wives and Lovers" af Jack Jones.
Hendes cigaret glødede i mørket, og der stod et glas vin på bordet.
Så blev jeg urolig for, at det, hun sagde om Los Angeles, ikke passede.
Måske var det en af hendes dagdrømme.
Nå. Jeg kunne nok stadig spare op til den korte tur.
Måske kunne jeg se på tidsplanerne igen.
Min mormor havde en Plymouth Belvedere fra 57.
Nu sad vi der, i december 1962,
på vej til Idlewild lufthavn og med fly 393 i tankerne.
Hvornår er vi der?
Når kilometertælleren står på 62, så er vi der.
Det var sjovt at se reklametavlerne med alle de muligheder, der var.
"Flyv Pan Am, syv timer til Paris."
Eller "TWA, den bedste rute til Californien".
Og nu sad jeg på flyet og skulle på en af flyselskabets længste ture.
Der var 15 passagerer på første etape af rejsen.
Jeg havde en hue på, jeg havde glemt at tage af.
Det var nok, fordi det var koldt udenfor.
Men sådan så jeg altså ud, da vi lettede.
Jeg kunne mærke, min mor var spændt på mine vegne,
selvom hun også ventede utålmodigt på, at vi lettede,
så hun kunne få en cigaret og en drink.
Jeg nød at se flammerne skyde ud bag motorerne.
I bladet ombord stod der, at det er helt normalt med propelfly.
Da vi kørte ad landingsbanen, føltes det surrealistisk igen.
Og i det øjeblik lettede flyet fra jorden.
Tænk, at jeg flyver.
Min mor så ret frem, før hun vendte sig mod mig og smilede.
Sådan husker jeg altid min mor.
Det føltes meget bedre at lette, end jeg havde forventet.
Af en eller anden grund virkede alt, der skete den aften, bare perfekt.
I årevis efter, og uanset hvordan jeg ellers havde det,
ville tiden, fra jeg tog i lufthavnen, til jeg ankom til min destination,
altid føles sikker, og jeg var lykkelig.
Min mor foretrak en Manhattan, men jeg drak Coca Cola.
Liz kom hen til vores pladser.
Hvad kunne I tænke jer at drikke?
- Må jeg få en cola? - Ja.
- En Manhattan, tak? - Så gerne.
- Må jeg gerne ryge nu? - Naturligvis.
Newport med filter.
Den turkise pakke med halvmånen lige på midten
fik mig altid til at tænke på dejlige øjeblikke.
Hun tændte cigaretten.
Den første tilfredsstillende røg fra hendes mund,
som jeg synes, så så festligt ud.
Alle mine mors teatervenner røg.
Faktisk kan jeg ikke huske voksne, der ikke røg.
Jeg kunne se hver en stjerne på himlen.
Eller sådan virkede det, når jeg så ud ad vinduet.
"Det er så smukt. Tænk, at folk ikke bare bor på et fly!"
Jeg tænkte på, at nogle gange om aftenen derhjemme
lå jeg vågen og lyttede til lyden af fly, der fløj hen over vores hus.
De var nok lettet fra Newark eller LaGuardia.
Så tænkte jeg: "Hvor flyver de mon hen så sent?
Hvem er ombord? Sover de? Er der senge ombord?"
Og nu sad jeg her.
Måske sad jeg i et fly, jeg havde set og tænkt på.
Herren på plads 3D vil gerne byde dig på en drink.
Det var elskværdigt. Vær sød at sige tak fra mig.
Når min mor ville imponere, blev hendes stemme dybere og rigere.
Jeg kaldte det hendes teaterstemme. Det kunne hun ikke lide, når jeg sagde,
men hun brugte den alligevel.
Kort efter og nærmest på slaget sad den smukkeste herre på omtrent 50 år
over for os på samme række.
Min mor tænkte på, om det var samme herre, der havde givet en drink.
Må jeg sidde ved siden af jer?
Ellers hiver jeg dig selv herhen.
- Jeg er så nervøs for at flyve. - Vel er du ej.
- Sig mig nu ikke imod. - Men det er du ikke, mor.
Skal du ikke ud i cockpittet og møde nogle af piloterne?
Det var faktisk en god idé, selvom jeg tænkte, jeg fik ballade.
Så jeg overlod min mor til sig selv.
Jeg var halvvejs nede ved cockpittet, da jeg så det særeste syn.
Hej. Jeg er den høje mand. Vil du have min autograf?
Hvem?
DEN HØJE MAND
Jeg arbejder for Barnum and Bailey. Jeg er den høje mand.
Okay.
I starten af 60'erne låste man ikke til cockpittet.
Man kunne let komme derud, og normalt fik man lov af stewardesserne.
Liz var ingen steder at se, så jeg åbnede bare døren til cockpittet.
Tre mænd sad med blikket mod front, så de så mig ikke.
- Var hun ikke smuk? - Hun var gudeskøn.
Tænk, at hun gjorde det med os alle.
- Ja, ikke? - Jo!
Jeg hørte kun lidt af historien.
Senere, da jeg var ældre, indså jeg, at de nok sad og talte om sex.
Halløj, skal du… Skal du til Pittsburgh i aften?
Nej, til Los Angeles.
Hvorfor den lange flyvetur?
Jeg ville flyve så længe som muligt, og mor har ikke råd til den direkte jet.
Jeg tænkte, de kunne lide, at jeg var så besat af fly,
men de tænkte nok mere på, at det var en ubelejlig rejse.
Okay, vi skal kun flyve dig til Chicago.
Når og hvis du keder dig, er du velkommen til at kigge ind.
Men husk at spørge stewardessen om lov.
Ja.
Tak.
- Hvad er det med "den høje mand"? - Det er din nye kæreste.
Jeg var ude at flyve og tilmed hele natten.
Kunne livet være bedre?
Da jeg kom tilbage til min plads, havde mor en cocktail mere
og rørte allerede meget ved sin nye ven Harry.
Der har vi min lille skat, Jeff.
- Hej, Jeff. - Hej.
Det er Harry. Harry er fra Pittsburgh, skat.
Han er advokat.
Og han kender spillere fra Pittsburgh Steelers.
Er det ikke super?
Er du gift? Har du børn?
Ja, det er jeg. Jeg har en søn og en datter.
Det var godt.
- Jeg håber, du kan lide kylling. - Jeg kan lide stegt kylling.
Det er lige sådan.
Det hedder kylling cordon bleu, og det smager godt.
Okay. Det vil jeg gerne have.
Da jeg kom tilbage, hviskede Harry noget til min mor.
Jeg ventede, til jeg troede, han var færdig, for ikke at få ballade.
Sikken dejlig mand. Så veltalende.
Min mor kunne lide veltalende mennesker, der udtalte ordene pænt.
Hun var ikke begejstret, når folk havde accent, medmindre det var til en rolle.
Hun sagde, at taler man pænt, vidner det om en god uddannelse.
Hendes veninde Julia var en smuk kvinde. Hun var gift med en velhavende opfinder.
Hun lod til at have det hele,
men min mor kunne ikke lide, at hun havde en tydelig New Jersey-accent.
Hun sagde, det var en skam.
At hun var smuk og rig, men havde den grimme New Jersey-accent.
Det sjove er, at nogle gange havde mor faktisk den samme accent.
Harry vil gerne give middag, hvis vi en dag er i Pittsburgh.
Med hans kone og børn?
Du er så næsvis.
Nattens mørke blev til sneskyer uden for ruden.
Jeg fornemmede, der blev stillet noget.
Det er til dig.
Efter duften at dømme var det kylling cordon bleu.
Det lignede stegt kylling, bare meget bedre.
Jeg begyndte at spise.
Jeg kan lide kylling. Jeg kan lide ost. Men de to sammen er jeg ikke sikker på.
Mor, jeg kan ikke lide det. Må jeg få en cola mere?
Selvfølgelig.
Da vi begyndte indflyvningen til Pittsburg,
kunne jeg næsten intet se ud ad ruden.
Vi var under skydækket nu, og det sneede ret kraftigt.
Det var faktisk ret smukt at se byen gløde i mørket gennem sneen.
Så tænkte, jeg at der måske var et barn et sted dernede i et hus.
Måske hørte de flymotorerne for oven og tænkte på, hvem der fløj så sent.
Og hvor de skulle hen, og om de mon sov.
Landingen gik så glat, at vi næsten ikke mærkede den.
De blå lys langs landingsbanen lyste endnu klarere i sneen.
VI kørte frem til gaten,
da de kom med en meddelelse over flyets højtalere.
Her er kaptajnen.
Grundet snestormen vil de af jer, der skal videre til Dayton og Chicago
være forsinkede indtil videre.
Tjek med billetagenten ved gaten for yderligere oplysninger.
Bare rolig. TWA indlogerer passagererne.
- Ganske gratis. - Tak.
Får vi et hotelværelse?
- Ja. Bare rolig. - Dejligt.
Okay.
Jeg spurgte i receptionen, hvornår hotellet blev bygget.
Manden sagde, det er fra 1952.
Nu kunne jeg tænke på alle,
der havde måtte gøre det samme som os nu midt om natten siden 1952.
Okay, min ven.
Luftfartsselskabet ringer, når flyet er klar igen.
Men der går et par timer, så prøv at få sovet.
- Okay? - Fint.
- Jeg går ned og får en godnatdrink. - Fint.
- Okay. Er det okay? - Jeps.
- Jeg elsker dig. - Jeg elsker også dig.
Jeg vidste godt, at Harry var involveret, men sagde intet.
Hallo?
Ja, vi kommer.
Jeg løb ud af døren og ned ad gangen og trykkede løs på elevatorknappen.
Nej, du stopper.
Mor! Kom nu! Ellers kommer vi for sent til flyet!
Kom nu! Flyet letter om 20 minutter! Vi kommer for sent.
Jeg så min mor komme ud fra et andet værelse.
Jeg kommer.
Det var lige meget, at hun var sammen med Harry.
Det vigtige var, at vi kun havde 20 minutter
til at nå til gaten og vores fly.
Min mor var i godt humør, selvom det var midt om natten.
Men det var jeg også.
Tre timers søvn og resten af turen tilbage.
Turen fra Pittsburg til Dayton tog knap en time
og var mere spændende set i bakspejlet.
På 40 minutter så jeg min mor føle mere, end jeg nogensinde havde set før.
Hvad mon hun fortæller hende?
Senere fik jeg hele historien om Liz.
Jeg husker ikke meget, kun at det forvirrede mig.
Men jeg var kun ni år, da vi prøvede at flygte fra landet.
Min bror og jeg overlevede som de eneste.
Vi så dem desværre tage vores forældre.
Søde ven.
Nej, jeg er okay. Det er jeg. Jeg er kommet mig over det.
Dengang var der et show på TV i New York, der hed Remember Us.
Det var autentiske optagelser om nazisterne.
De var sikkert om noget grunden til mine mareridt.
Jeg havde altid ondt af Liz.
Min mor holdt meget af hende.
Det var, som om at en med større emotionel smerte end hende faktisk var en lettelse.
Jeg fortrød, jeg ikke havde lært den høje mand mere at kende.
Så havde jeg haft en at tale med. I stedet nød jeg stjernerne.
Vi blev siddende under mellemlandingen i Daytona.
Mor og jeg nåede også en lur.
Før vi vågnede, var vi lettet igen.
Liz lod os sove, så længe vi havde selen spændt.
Ingen nye steg ombord i Dayton. Eller ikke nogen interessante.
Hvem skulle det også være kl. 4 om morgenen?
Vi sov helt til Chicago.
Det var stadig mørkt, da vi kom til den næsten nye O'Hare-terminal.
Det er sidste stop for mig. Jeg bor her.
Men jeg har et par overraskelser til jer.
Jeg har sørget for, at I begge to sidder på første klasse
til Kansas City og Denver.
Og der venter endnu en lille overraskelse i Denver.
Så…
Her er alle oplysningerne. Bare giv det til billetagenten.
- Okay? - Tak.
- Fint. Farvel. - Tak.
Jeg tænkte på, hvad det havde kostet,
hvis vi selv skulle betale for første klasse.
Det kostede vist 185 dollar for en enkeltbillet.
De penge kunne købe meget legetøj og mange hotdogs.
Og sikkert også dække to-tre ture mere som den her.
Liz var alle tiders.
Pludselig ændrede hele min mors holdning sig.
Jeg kunne se hende fysisk forandre sig.
Hun rankede ryggen, løftede hagen og gik nobelt afsted.
Nu fløj vi på første klasse.
Hun var skuespillerinde og fløj til vestkysten på første klasse.
Jeg ved, hun ville ønske, hun havde haft leopardpelsen på.
Det havde jeg talt hende fra, før vi tog hjemmefra.
Hollywood ringede.
De bad mig tage det næste fly.
- Er De skuespillerinde? - Ja. Var det meget let at gætte?
Min mor kom tit med uopfordrede bemærkninger.
- Held og lykke i Hollywood. - Tak.
Det var en smuk terminal, og pølseboden var åben allerede.
Jeg ville have to. Mor bestilte en.
- Er I færdige? - Ja.
Må jeg bede om en hotdog mere?
Vil du virkelig gerne have en hotdog mere?
- Ja, det vil jeg virkelig gerne. - Okay.
Første klasse på et propelfly var normalt bagest i flyet og ikke som på en jet.
Det første, jeg så, var, at sæderne var større.
Og der var et smukt vægmaleri.
Der var også mere stille, da vi lettede.
Det er nok derfor, pladserne er placeret bagest. På en jet er der stille foran.
Min mor virkede begejstret for at flyve på første klasse.
Hvis et filmstudie sendte bud efter mig,
ville Screen Actors Guild insistere på, at jeg skulle flyve på første klasse.
Sådan er reglerne.
Da flyet fløj videre mod vest kunne jeg se, solen var ved at stå op.
Da vi drejede let mod højre, skinnede solen gennem ruden
og nærmest dansede hen over min mors ansigt.
Kan du huske, da jeg var med i sommerproduktionen af Light Up the Sky?
Og kritikeren sagde, jeg var en blanding af Crawford og Stanwyck?
En stærk præstation.
Var det ikke vidunderligt?
På min højre side var der gyldne gardiner.
Jeg vidste ikke, hvad der var bag dem. Jeg så mig omkring efter en stewardesse.
Der var en ved kabinekøkkenet.
Jeg rakte hånden op, ligesom jeg ville have gjort i skolen.
Kan jeg hjælpe?
Stemmen virkede bekendt.
Ligesom den, jeg havde hørt i terminalen i New York.
Hun passede også perfekt til stemmen.
Hvad er der derinde?
Det er til, når vi flyver om natten. Vi bruger dem ikke rigtigt længere.
Hvornår brugte I dem? Hvilket år?
Hvorfor holdt I op? Hvor mange er der?
- Må jeg svare på en ting ad gangen? - Okay.
Dengang flyet var nyt, og indtil jetflyene kom i 1959,
brugte vi dem på lange direkte flyvninger.
Hver gang vi fløj i længere end otte timer.
Det kunne være natflyvninger på tværs af landet.
Folk kunne sove der, hvis de fløj på første klasse.
Hvor sejt.
Hvorfor ved du så meget?
Min mor har arbejdet i branchen i årevis og var stewardesse i 1930'erne.
Hun stoppede i 1939, men siden da
har hun været stemmen bag meddelelserne i New York.
Vent lidt.
Passer det virkelig?
Hvor gammel er hun nu? Hvilken slags fly fløj hun med?
Hvor sidder hun ude i lufthavnen?
Hun er 58 år og fløj med DC-3-fly.
Jeg tror, hun har et lille kontor bagest i TWA-terminalen.
Du har mange spørgsmål. Du er glad for at flyve, ikke?
Er det første gang?
Doris svarede på alt og mere til. Hun var min nye bedste ven.
Mor! Mor! Vågn op!
Du skal vågne!
- Hvad er der? - Nu skal du bare høre.
Doris' mor er stemmen fra Idlewild lufthavn.
Hun er 58 og var en af de allerførste stewardesser.
Hende vil du kunne lide. Hun har ingen accent og er virkelig smuk.
- Hvem? - Doris!
Det lyder vidunderligt, lille skat.
Det må du ikke kalde mig, når Doris er der.
Okay, min ven. Lad mig nu sove lidt igen.
Jeg kunne lide hendes frisure.
Hendes øjne lyste. Jeg kunne ikke vriste blikket fra hende.
- Hvor gammel er du? - 21.
- Hvad er dit yndlingsfly? - Boeing 707.
- Hvorfor? - Fordi det er smukt og hurtigt.
- Det er ret godt. Har du en kæreste? - Ja, men vi gik fra hinanden.
- Min mor er skuespillerinde. - Er hun?
Det sagde jeg, når jeg ville imponere nogen.
Det lyder interessant.
Ja, og vi skal til Hollywood. De sendte bud efter hende.
Hun skal vist filme med Paul Newman.
Paul Newman?
Det var dog utroligt.
Nu er jeg nødt til at gå. Min mor ville noget.
Okay.
Hvorfor løj jeg dog? Det var tåbeligt.
Hun var jo imponeret over skuespilleriet.
Kansas City lufthavn var lidt kedelig. Bortset fra legetøjsbutikken.
Hold da helt op!
En legetøjsmodel med batterier af næsten samme fly som vores.
Det var verdens bedste legetøj.
Dørene åbner, man kan se passagererne.
Stewardessen dukker op.
Hold da op.
Døren lukker. Passagerne kommer igen.
Motorerne starter en ad gangen.
Hold da op! Nu kører det afsted.
Livet var så godt, at det næsten ikke var til at begribe.
- Det bliver $12,95. - Okay.
Lad mig slå det ind.
Okay. Tak.
Til jeg ødelagde flyet.
Jeg græd i en hel time.
Også mens vi lettede og satte kursen mod Denver.
Det var det længste stræk og tog knap fire timer med vinden imod os.
- Hvad er der i vejen? - Mit fly gik i stykker.
Det gør fly jo nogle gange.
- Gør de? - Ja, selvfølgelig.
Det vidste jeg ikke.
Det ændrede mit liv, da Doris sagde det.
Jeg har altid haft det svært med, når tingene ikke er perfekte.
Især når det er mekaniske ting.
Nu havde hun svaret, som jeg stadig bruger den dag i dag.
Ting går i stykker i virkeligheden.
- Skal jeg rede en køje, så du kan sove? - Ja tak!
Doris, tak, men det er ikke nødvendigt.
- Mor! - Det er intet problem.
Jeg reder den med det samme.
Jeg glædede mig til min køje og til at se på himlen gennem ruden.
Jeg kunne slet ikke sove. Jeg ville bare være her og have det sjovt.
Måske få serveret mad i køjen?
- Din søn sagde, du er skuespillerinde. - Ja.
Tillykke med Paul Newman-filmen. Hvor er det spændende.
Det har han vist misforstået.
Der er ingen fastsat film.
En bekendt prøver bare at hjælpe mig.
Min søn ved, jeg elsker Paul Newman, og derfor formodede han det.
Det var så pinligt, at jeg ikke ville leve mere.
Der er snart frokost. Jeg ser, om han vil have.
- Tak, Doris. - Vent her.
Du er så venlig.
Der er snart frokost. Kan du lide kylling?
- Ja, stegt kylling. - Det er det også. Bare bedre.
- Er det? - Det er kylling cordon bleu.
- Må jeg bede om en cola mere? - Selvfølgelig. Vent her.
Okay.
Manden henne på 7D drak meget og røg Pall Malls.
Min mor sagde, det var en stærk cigaret uden filter.
Newports var ikke lige så stærke.
Han talte hele tiden om overskriften på forsiden af The Kansas City Star.
Der stod: "Katastrofe: Fly styrter i Idlewild."
Nedenunder var der et sløret billede.
Som barn var flystyrt spændende og ikke frygtelige.
Det var nok for meget for mig at forstå,
at det, jeg elskede så højt, kunne gøre folk fortræd eller koste liv.
Jeg overhørte ham tale med en anden stewardesse end Doris.
Har De det godt?
Faktisk ikke.
Det er svært at læse, fordi for ikke så længe siden…
…skulle jeg på en forretningsrejse, men jeg måtte ikke stige ombord.
Jeg kæmpede for min plads, men jeg kunne ikke få den.
Jeg tog oprørt hjem, men da jeg nåede til huset
og tændte for TV, så jeg, mit fly var styrtet.
Det, jeg skulle have taget.
Så jeg er ret bange for at flyve.
Det er jeg ked af at høre, men jeg lover, at der ikke sker noget. Alt er fint.
Har du brug for mig, er jeg lige her.
Det er godt at vide.
Han havde nok ret til at være bange. Og hvordan skulle jeg kunne hjælpe ham?
Mit fly var i stykker. Det ville nok bare gøre ham mere bange.
Så fik jeg alle tiders idé.
Måske kunne kaptajnen fikse det.
Altså mit legetøj.
- Er du gift? - Nej, det er jeg ikke.
Jeg er nyskilt.
Det var pudsigt.
Min mor er skuespillerinde.
Jeg gik ellers ikke rundt og sagde "pudsigt".
Han lavede det. Han var genial. Kunne han ikke gifte sig med min mor?
Tak!
Min mor skal være med i en film.
Det er vist med Kirk Douglas og Elizabeth Taylor.
Og Paul Newman.
Paul Newman?
- Hold da op. - Jeg går igen.
Tak.
Hej, min ven.
Kaptajnen lavede flyet.
- Han er sej. - Det var godt.
Det glæder mig.
Jeg vidste, hvorfor hun var så glad.
Der var rene stofservietter
og det smukkeste porcelæn og bestik til hende.
Ih dog.
Lenox.
Det er uhøfligt at vende tallerkenen og tjekke.
Min mor elskede dyre antikviteter.
Hun læste højt fra menuen, som hun havde for vane.
Hun brugte en dyb og dramatisk stemme, der gjorde mig forlegen, når vi var ude.
"Forret: rejecocktail eller champignon med krabbefyld.
Hovedretten er oksekød au jus
- eller kylling cordon bleu. - Kylling cordon bleu.
Jeg klatrede ind i min hule, min egen private verden.
Tak.
Jeg så ned på min mor.
Jeg tænkte på, hvad vi skulle på min fødselsdag i år.
Jeg kluklo ved tanken om, da jeg fyldte fem år.
Den var så god, jeg ville have fødselsdag hver dag.
Min mor gav sig i fem dage.
Så måtte jeg lære sandheden om, at fødselsdage normalt varer én dag.
Men ingen havde sagt, jeg ikke kunne have en hver måned.
Jeg kan huske engang i april,
da min mors ven kom til en af mine fødselsdage og sagde:
"Fylder han ikke år i februar?"
"Jo," sagde min mor. "Men lad nu bare barnet."
Min mor var god til den slags.
- Tak. - Selv tak.
Jeg lagde mig på siden.
Lyden fra motorerne lullede mig til ro.
Pludselig var jeg faldet i søvn.
I mange år efter nærstuderede jeg flytiderne
for at finde et propelfly, hvis jeg havde den fornødne tid,
så jeg kunne få sådan en lur igen.
Du kan blive her, så længe du har selen spændt.
- Okay. - Okay.
Det er kaptajnen.
Vi forventer lidt turbulens de næste 20 minutter.
Bliv siddende på jeres pladser med sikkerhedsselerne spændt.
Flyet hoppede og dansede lidt.
Motorlyden ændrede sig, da vi begyndte at stige højere op.
Men turbulensen blev værre,
og nogle af passagererne kastede blikket rundt,
som om de ledte efter noget, der ville løse problemet.
Manden fra 12A rejste sig. Han gik besynderligt nok ned bag i flyet.
Er De okay?
Han råbte bare op.
Lad mig være.
Kan jeg hjælpe Dem?
Stewardessen, jeg ikke kendte, løb efter ham.
- Kan jeg hjælpe? Alt er okay. - Det var et sært syn.
Manden havde hænderne om halsen på den unge dame.
Og hun havde hænderne om halsen på ham!
De to lod virkelig til at strides.
Jeg kender det selv.
Men de talte helt normalt sammen.
Der var mere ved ham, end man umiddelbart så.
- …problem. - Pust ud.
Tak.
Da han gik ombord før alle andre, var han åbenbart bedøvet og sat på flyet
for at blive overført til et psykiatrisk sygehus i Denver.
Mange tak.
- Rolig. - Undskyld.
Sig, hvis jeg kan hjælpe.
De talte så roligt. Det var svært at tro, der var noget galt.
Sammen fik de beroliget manden.
Men alle var stadig foruroligede, til vi steg fra borde.
- Lad os sætte dig her. - Jeg er okay nu.
Held og lykke med Paul Newman.
Mange tak. Jeg får brug for held.
Hvorfor gik flyet i stykker?
Det ved jeg ikke, men det er okay.
Så kan vi få en god nats søvn.
Flyvningen i morgen bliver vidunderlig.
Skal vi læse et manuskript sammen?
Lad os læse Natten før Brylluppet.
- Fint. - Godt.
Det var sjovt at være i Denver,
Den aften læste mor to akter.
Så længe jeg kan erindre, læste mor manus for mig om aftenen i stedet for eventyr.
Vi spiste frokost i terminalen i lufthavnen.
Ostemadder og en cola, mens jeg så flyene lande og lette.
Det var helt perfekt.
Hvad kunne overgå vores rejse indtil videre?
Intet.
Jeg ville bare leve evigt.
- God tur. - Tak. God tur.
- Her er en besked, du skal læse. - Ja, det sagde Liz godt.
Vent! Det er den forkerte gate. Vi kommer for sent til flyet.
Det er ikke det her fly, mor! Det her er en direkte jet til LA.
Jeg kendte alle detaljer.
StarStream Boeing 707 Royal Ambassador-ruten.
- Tak. Lad mig tage den. - God tur.
Tak.
Er du overrasket? Vi skal med en jet.
Hvad?
Det er helt utroligt.
Vi skal med 707'eren til LA.
Er du spændt?
Det er din overraskelse fra Liz.
- Hvad er der i vejen? - Ikke noget, men…
Når vi stiger ombord, vil du bare føre dig frem.
Lad os nu gå ud til gaten, ikke?
Jeg var spændt, men jeg havde svært ved at udtrykke mig.
Jeg følte en form for tab.
Måske var det over at tage afsked med det store, smukke fly,
eller måske var det på grund af Doris.
Jeg havde det skidt med, at hun ikke sagde noget.
Der var flyet. Et pragteksemplar uden lige.
Det var et kunstværk!
Jeg skulle med en jet på første klasse. Det var ikke til at tro.
Min mor sagde, jeg måtte sidde alene,
så jeg kunne lade, som om jeg rejste på egen hånd.
Hun satte sig ved siden af en dame, der hed Barbara.
Motorkraften tvang mig tilbage i sædet.
Fantastisk.
Det var det nemlig! Vi strøg direkte op i luften.
Før vi vidste af det, var vi over Colorados bjerge.
De sneklædte tinder i eftermiddagssolen var uforglemmelige.
Vi nåede marchhøjde, og kaptajnen talte over højtaleren.
Velkommen til jettens tidsalder.
Vi flyver 970 km/t i en højde af 33.000 fod.
Flyvetiden til Los Angeles er en time og 52 minutter.
Slap af og nyd flyveturen.
Jeg giver champagnen.
Barbara var lidt ældre end min mor, men køn og lige typen, min mor kunne lide.
Hun var sofistikeret, rig og uden accent.
Nej, nej.
Min mand gik desværre bort for en årrække siden.
Han hed Henry, og…
Nu skal du bare høre.
Han stod på podiet, da han blev udnævnt til direktør for banken.
- Så fik han hjertestop. - Åh nej.
- Søde Barbara. - Han var 43 år.
Jeg gik på opdagelse i kabinen.
Jeg gik skråsikkert rundt.
Sådan som kun en otteårig kan, når han ved, han er midt i noget særligt.
Jeg så til venstre ned ad midtergangen og opdagede en anden dreng.
Han var yngre end mig. Nok to år yngre?
Han sad med en officiel flyguide,
som kun rejseagenter i de store selskaber har.
Er det den seneste guide?
Min far får dem med posten før alle andre.
Hvor er du bare heldig. Jeg kommer igen om lidt.
Jeg har fået en ny ven!
- Han har en guide, og… - Jeff, søde ven.
Jeff, det er Barbara.
Tro det eller ej ejer hendes far et flyselskab.
Trans Caribbean Airlines.
- Virkelig? - Ja.
Og min far fik skrevet mig navn, Barbara,
på næsen af en splinterny DC-8'er.
Det er bare sejt.
Et fly med hendes navn på.
Bliver jeg stående, eller skal jeg gå tilbage til min nye ven, Skipper?
Børn, ikke?
Den næste time var én stor samtale, som kun fascinerede Skipper og mig.
Er det ikke utroligt, at TWA fløj direkte
fra London til San Francisco på 22 timer helt frem til 1960?
Virkelig?
Mine venner er ikke til fly, men nu har jeg Skipper.
- Hvor er din far? - Derovre.
Hvad laver han?
- Han er advokat. - Og din mor?
Hun døde, da jeg var tre.
Har du så en ny mor?
Nej. Min far var gift to gange, efter min mor døde.
De døde også af kræft.
- Alle sammen. - Det mener du ikke.
- Har han accent? - Måske. Betyder det noget?
- Ja, lidt. - Det tror jeg ikke, han har.
Herligt. Ham vil min mor elske.
Hun elsker folk uden accent.
Skål for Hollywood.
- For os. - Ja.
- Tænk bare at… - Mor!
Jeg har en ny bedste ven, og hans far er rig, trist og uden accent.
Sig endelig til ham, hvor jeg sidder.
Hej.
Hvad laver du her?
Jeg skiftede fly, så jeg kunne se jer igen.
Jeg vasker aldrig ansigtet igen.
Det var alt for godt.
Min pige, min ven, og forhåbentlig min mors nye mand.
Alle på vej mod vest med et jetfly.
Livet kunne umuligt blive bedre.
Har I lyst til chateaubriand?
- Nej. - Nej.
Kan I lide kylling?
Ikke rigtigt.
- Kan I ikke lide stegt kylling? - Det elsker jeg.
Det her er lige sådan.
Det hedder kylling cordon bleu.
Men på jet-ruten har vi også børnemenu,
hvor I kan vælge hotdogs, burgere eller en mad med jordnøddesmør og syltetøj.
- En hotdog med sennep, tak. - En hotdog uden sennep og ketchup, tak.
Perfekt.
Jeg var ved at dåne. En hotdog så langt oppe i luften?
Jeg kunne næsten ikke tale af begejstring.
Men jeg måtte sige noget, så jeg vendte mig md Skip.
- Jeg kan godt lide din flyguide. - Tak.
Solen skinnede, og himlen var så blå.
Jeg spiste hotdog og drak cola med min nye bedste ven med 970 km/t.
Jeg troede ikke, noget kunne være bedre.
Da vi kørte mod terminalen, kunne jeg se den nye futuristiske restaurant i LAX.
Den var ovenud smuk.
Der ville jeg gerne spise engang.
Gennem ruden kunne jeg se gangbroen glide frem mod vores fly.
Mor, der er filmkameraer derude.
- Er det din spøg? - Nej, det er det ikke.
- Lad os tjekke engang. - Ja.
Du ser smuk ud.
Hvorfor er der alle de kameraer?
Det var for kaptajnen, der var 62 år, og det var hans sidste tur.
Doris fortalte om dig.
- Hedder du Jeff? - Ja.
Vil du gå fra borde med mig?
Life Magazine lavede et TV-program om ham.
Jeg har et sidste spørgsmål. Hvad skal du, nu du har trukket dig tilbage?
Det har jeg først, når jeg stempler ud,
men skal jeg trække mig tilbage for åbent kamera…
…så tror jeg…
…at jeg gerne vil give mine vinger
til denne unge mand, som jeg tror…
…er bidt af luftfart.
Jeg tog det øjeblik i mit liv så seriøst, at jeg i dag selv er kaptajn.
Jeg giftede mig med Doris, selvom jeg først måtte indhente hende.
Det tog mig 13 år.
Men vi er lykkeligt gift og det ultimative luftfartspar.
Faktisk ser jeg hende næsten hver dag.
Hun er JFK's nye stemme, og jeg har ruten fra New York til LA.
Det passer så fint.
Og vil du høre om min mor, giftede hun sig ikke med Skippers far,
men hun datede ham et stykke tid.
Vi lod, som om det nok skulle gå. Hun er lykkelig nu.
Hun underviser i drama på Pasadena Playhouse i Californien.
Hun er 80 og glad for de unge mænd.
Liz er hendes yndlingselev og har været det i næsten 20 år.
Det har været et dejligt liv.
DENNE FILM ER TILEGNET
ALLE HAR INSPIRERET MIT LIV
FORTALT AF JOHN TRAVOLTA
FILMEN ER FIKTION.
LIGHEDER MED FAKTISKE PERSONER
ELLER VIRKELIGE BEGIVENHEDER ER GANSKE TILFÆLDIGE.
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen