Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
JOHN TRAVOLTA FILM
JOHN TRAVOLTA RAAMATU AINETEL
REŽISSÖÖR JOHN TRAVOLTA
28. DETSEMBER 1962
IDLEWILDI LENNUJAAM, NEW YORK
Oli hilja, ja terminal oli peaaegu inimtühi.
Mu ema nägi fotot Liz Taylorist ühest peagi linastuvas filmis
nimega „The V.I.P.s“.
Ta tahtis samasugust mantlit,
ainult et tema ostis selle kiriku keldrimüügilt,
kuhu rikkad oma kasutatud riideid müüki toovad.
- Head aega, vanaema. - Head aega, kullake.
Hakkan sind igatsema.
Head aega, ema.
Head aega, kullake.
Viimane kutse Trans World Airlinesi
lennule nr 700, Royal Ambassador Super Jet Londonisse.
Pardaleminek väravast nr 3.
Palun pardale.
Kõlaritest kostis nii peen hääl.
Kujutasin ette, et see kuulub kellelegi väga ilusale,
mõnele näitlejale.
Ma proovin käituda nagu Marilyn Monroe,
siis pääseme ehk esimesse klassi.
Ta ütles ka, et kõik joogid olid tasuta,
kui niimoodi lennata.
Mind muidugi ei huvitanud, peaasi, et üldse lendasime.
Trans World Airlinesi lend nr 393,
Super Constellation Pittsburghi,
Daytonisse, Chicagosse, Kansas Citysse,
Denverisse ja Los Angelesse.
Pardaleminek on alanud lääne galerii kaudu.
Palun pardale.
Mu keha läbis elevus.
Ma polnud midagi sellist varem tundnud.
Teadsin, et mõne minuti pärast tõusen esimest korda õhku,
ja see tunne oli võrreldamatu.
Paremgi, kui naabruskonna lastega arsti mängida.
Ja see oli kaheksa-aastase kohta märkimisväärne.
Mäletan sellest õhtust kõike.
Hämarat valgust terminalis,
lennufirma värve,
kui kiiresti lääne galeriis oma värava poole sammusime.
Isegi mu ema paistis põnevil olevat,
kuid kindlasti hoopis muudel põhjustel.
Ilmselt nende tasuta jookide pärast,
või võimaluse pärast lennukil mõnda nägusat meest kohata.
Mu ema oli kusagil 49 aastat vana ja üsna kena.
Sinised silmad, ilusad juuksed,
oma vanuse kohta hea figuur, nagu ta ise ütles.
Figuur oleks veelgi parem, kui ta poleks nii hilja mind saanud.
Ja paljud mehed ei pannud väikest kõhukest pahaks.
Tema arvates oli see osade jaoks seksikas.
Äkki ta armub kellessegi eriti lahedasse,
näiteks lennuki kaptenisse.
Idlewildi lennujaamas oli nii tore.
Ma ei suutnud uskuda, et läksime päriselt sel korral lennule.
Tavaliselt käisime lennujaamas teisi saatmas.
Üks kord pidi mu ema töö pärast lendama, ta osales ühel suveetendusel.
Aga seekord saan mina ka kaasa minna.
See kõik paistis sürreaalne. Mu süda peksis kurgus.
Kõik paistis liikuvat aegluubis.
Ta oli imeilus.
Hõbedane ja valge, kahe punase triibuga.
Ja küljel tähed TWA. Oi, milline vaatepilt.
Külm tuul puhus näkku, aga see ei seganud mul imetlemast oma esimest armastust.
Suursuguse välimuse, tugeva ja jõulise olekuga.
Sellega algas kogemus, mida ma iial ei unusta.
Trepist lennuki pardale minnes
märkasin midagi kummalist.
Meiega koos läks pardale vähe inimesi. Ainult mõned.
Siis teesklesin, et see lend ongi vaid mulle ja mu emale.
Kas pole ainulaadne?
Tere tulemast pardale. Siin on palju soojem.
Stjuardess oli pikk ja peenike
ja tal oli soe naeratus.
Meil on teile ka hädaolukorra kaart.
Temas oli midagi teistsugust.
Aga raske oli öelda, mis täpselt.
Hiljem said neist mu emaga päris head tuttavad.
Peaaegu parimad sõbrad.
Ma küsisin talt, miks Liz teistest nii erinev tundus,
ja mu ema ütles, et asi oli selles, et temas oli sügavust
ja ta elus oli palju kurbust, kuna ta oli olnud koonduslaagris.
Kui mootorid ükshaaval käivitusid,
istusin tõeliselt suures pehmes ja mugavas toolis.
Kuulsin vaevu mootoreid.
Suured propellerid keerlesid, tagumistest väljalasketorudest paistsid leegid.
Käes oli reaktiivide ajastu, aga mulle paistis põnev, et olen lennukis,
millega kohale jõudmine võtab kaks korda kauem kui reaktiivlennukiga,
eriti esimesel korral.
Mäletan, et kogusin sente musta lillemustriga rahakotti.
Sinu vanaema, minu ema,
andis mulle raha kogumiseks selle lillelise rahakoti.
Nüüd aga hakka sina sellesse raha koguma,
et saaksime ehk koos väikesele reisile minna.
Võiksime minna Philadelphiasse, Hartfordi…
Võiksime minna Bostonisse!
Jah.
Polnud midagi paremat kui näha oma ema rõõmustamas.
Kogu maailm paistis siis helgem ja lootusrikkam.
Olgu.
Tahtsin selle üllatuseks jätta,
aga me kolime Los Angelesse.
Päriselt?
Mul on Allentown Playhouse'is üks lavastajast sõber,
kes lubas, et kui tuleme veebruariks läände,
hangib ta mulle filmis tööd.
Päriselt?
Uskumatu.
Ema oli juba päris mitu korda statistina töötanud,
nii et see ei paistnud täiesti võimatu.
Ta õpetas ka koolis näitekunsti
ja enne seda oli tal täiskohaga teatrikarjäär.
Ja kui ta tööl polnud, olin mina tema parim publik.
Tulen kohe tagasi.
Pean kohe graafikuid vaatama.
Sisuliselt lendasin üles oma tuppa,
kus olid mu lennugraafikud.
United, American, TWA.
Siin see on. „Propellerlennukiga öine turistiklassi lend.
Täishind 95 $, lapsed poole hinnaga.“
See ongi! Nüüd tagasi lennuaegade juurde.
„Trans World Airlines, lend nr 393,
lahkub Idlewildi lennujaamast kell 21.00.
Super Constellation Los Angelesse
peatustega Pittsburghis,
Daytonis, Chicagos, Kansas Citys, Denveris ja Los Angeleses.
Saabub järgmisel päeval kell 15.00.“
Ainult Trans World Airlines
ühendab 70 USA linna 15 suure välismaise keskusega.
Üleriigiline, üleilmne
Saate loota…
TWA-le
TWA-ga lendate
Kui ma alla tagasi jõudsin, oli tuli elutoas juba kustutatud.
Ja raadiost kostis vaikne muusika,
„Wives and Lovers“, mida laulis Jack Jones.
Ema sigaret helendas pimedas, kõrval klaas valge veiniga.
Siis hakkasin muretsema, et see jutt Los Angelesse kolimise kohta
ei pruugi tõsi olla.
Äkki see oli lihtsalt ta unistus?
Nojah. Mõtlesin, et võin ju ikka väikese reisi jaoks koguda.
Äkki… vaatan veel kord graafikuid.
Mu vanaemal oli 1957. aasta Plymouth Belvedere.
Seal me siis olime, 1962. aasta detsembris,
teel Idlewildi lennujaama, mul mõttes vaid lend nr 393.
Millal me jõuame?
Kullake, kui odomeeter näitab 62,
oleme kohal.
Mulle meeldisid suured reklaamitahvlid,
mis pakkusid erinevaid võimalusi, näiteks: „Lenda Pan Amiga seitsme tunniga Pariisi“.
Või: „TWA viib Californiasse“.
Ja siin ma olen, lennukis,
teel ühele pikimale reisile, mida see lennufirma pakub.
Lennu esimesel lõigul oli pardal umbes 15 inimest.
Mul oli peas kõrvikmüts, mille unustasin ära võtta,
ilmselt seepärast, et tulin külmast.
Igal juhul nägin ma õhkutõusu ajal välja selline.
Ma teadsin, et mu emal oli minu üle hea meel,
aga tol hetkel ootas ta kannatamatult õhkutõusu,
et saaks sigareti süüdata ja joogi tellida.
Mulle meeldis jälgida, kuidas mootorite tagant leegid välja lõid.
Pardaajakirjast võis lugeda,
et see oli propellermootorite puhul tavaline.
Tule lenda minuga
Lendame, lendame ära
Kui sulle kuluks ära eksootiline naps
Tean üht baari Bombays…
Lennurajal kiirendades kogesin taas seda sürreaalset tunnet.
Ja täpselt sel hetkel tõusis lennuk maast lahti.
Uskumatu, et ma lendan.
Mu ema vaatas otse ette. Siis ta aga pöördus ja naeratas mulle.
Mäletan igavesti oma ema sellisena.
Õhkutõus tundus palju pehmem, kui ma arvasin.
Mingil põhjusel paistis kõik, mis oli tol õhtul juhtunud, täiuslik.
Aastaid oli nii, et mis iganes negatiivsust ma kogesin,
siis hetkest, mil hakkasin minema lennujaama, kuni sihtkohta saabumiseni,
tundsin end turvaliselt ja õnnelikuna.
Mu emale maitsesid Manhattani kokteilid, mulle aga Coca-Cola.
Liz tuli meie istmete juurde.
Mida ma teile juua pakkuda võin?
- Kas ma saaksin ühe Coca? - Muidugi.
- Mina sooviksin Manhattanit. - Hästi.
- Ja kas nüüd tohib suitsetada? - Muidugi, jah.
Newporti filtersigaretid.
See türkiissinine pakk, mille keskel poolkuu,
meenutas mulle alati mõnusaid aegu.
Ta süütab sigareti,
see esimene naudinguga tõmmatud pahvakas väljub ta suust
ja mina mõtlen: „Kui pidulik.“
Kõik mu ema teatrisõbrad suitsetasid.
Ma ei mäletagi ühtegi täiskasvanut, kes ei suitsetanud.
Nägin öises taevas kõiki tähti.
Nii mulle vähemalt tundus, kui aknast välja vaatasin.
„Nii ilus. Miks inimesed lennukites ei ela?“
Meenutasin, kuidas ma kodus mõnikord hilisõhtuti
voodis lamasin ja üle maja lendavate lennukite undamist kuulasin.
Need olid ilmselt lahkunud Newarki või LaGuardia lennujaamast.
Ja tihti mõtlesin: „Kuhu see lennuk nii hilja läheb?
Kes selle peal on?
Ja kas nad magavad? Kas pardal on voodid?“
Ja siin ma nüüd olen,
võib-olla isegi samal lennukil, mille üle olin mõtisklenud.
Üks härra kohalt 3D saatis selle joogi enda kulul.
Oi, kui kena temast.
Palun tänage teda minu poolt.
Kui mu ema tahtis muljet avaldada,
muutus ta hääl sageli sügavamaks ja täidlasemaks.
Ma nimetasin seda tema teatrihääleks.
Talle ei meeldinud, et nii ütlen, aga ta tegi seda sellegipoolest.
Varsti pärast seda, peaaegu nagu kellavärk,
istus üks tõeliselt nägus härrasmees, kusagil 50ndates,
meiega samasse ritta, üle vahekäigu.
Mu ema mõtles kohe, kas tegemist oli sama härraga, kes talle joogi saatis.
Kas ma tohin teie kõrvale istuda?
Kui te ei istu, kisun teid siia.
Ma kardan väga lendamist.
Ei karda.
Ära räägi mulle vastu.
Aga sa ei karda, ema.
Kullake, äkki lähed kokpitti ja saad pilootidega tuttavaks?
See oli hea mõte,
kuigi arvasin, et ema on vist mu peale pahane.
Seega jätsin oma ema omapäi.
Olin poolel teel kokpitti, kui nägin midagi, mis paistis äärmiselt pentsik.
Tere. Mina olen kolmemeetrine mees. Kas sooviksid mu autogrammi?
Kes?
KOLMEMEETRINE MEES!
Ma töötan Barnum and Bailey tsirkuses.
Olen kolmemeetrine mees.
Olgu.
60ndate alguses kokpiti uksi ei lukustatud
ja sinna pääses hõlpsasti sisse, harilikult andis stjuardess selleks loa.
Lizi polnud näha, nii et tegin lihtsalt kokpiti ukse lahti.
Kolm meest vaatasid ettepoole, nii et nad ei märganud mind.
- Ütle, kas ta polnud kena? - Ta oli imeilus.
Ma ei suuda uskuda, et ta seda meie kõigiga tegi.
- Ma tean. - Mina suudan.
Kuulsin vaid osa loost, mida seal räägiti.
Alles hiljem taipasin, kui vanemaks sain,
et nad rääkisid ilmselt seksist.
Hei, kas sa… Kas sa lähed täna Pittsburghi?
Ei, Los Angelesse.
Kuidas sa „tunne kodumaad“ ringile sattusid?
Tahtsin võimalikult kaua lennukis viibida, aga mu ema ei saa otselendu lubada.
Arvasin, et neid liigutab, et mulle lennukid nii väga meeldivad,
aga nemad nägid ilmselt asja ebamugavamat külge.
Olgu, olgu. Me oleme teiega Chicagoni.
Nii et kui sul igav hakkab, astu meie juurest läbi.
Aga küsi järgmine kord kindlasti stjuardessilt, eks?
Jah.
Aitäh.
- Mis asi on kolmemeetrine mees? - Su uus tüdruksõber.
Aga ma lendasin ja veel kogu öö. Kas elu saakski parem olla?
Kui oma istmele tagasi pöördusin,
oli ema jõudnud teise joogini
ja oma uue sõbra Harryga väga familiaarseks muutunud.
See on mu pojake Jeff.
- Tere, Jeff. - Tere.
Tema on Harry. Harry on Pittsburghist, kullake.
Ta on advokaat.
Ja ta tunneb Pittsburgh Steelersite mängijaid.
Kas pole pöörane?
Kas sa oled abielus? Kas sul lapsi on?
Olen küll. Mul on poeg ja tütar.
Tore.
Loodan, et sulle maitseb kana.
Paneeritud kana küll.
See on täpselt samasugune.
Selle nimi on kana cordon bleu ja see on väga maitsev.
Olgu. Ma võtan.
Oma istmele tagasi jõudes sosistas Harry midagi mu emale kõrva.
Ootasin, kuni arvasin, et ta on lõpetanud, et ema pahaseks ei saaks.
Milline võrratu mees.
Nii sõnaosav.
Mu emale meeldisid sõnaosavad inimesed,
kes hääldasid sõnu ilusti ja väljendusid selgelt.
Talle ei meeldinud eriti aktsendid,
kui neid just rollides ei kasutatud.
Ema sõnul näitas hea väljendusoskus harituse taset.
Tema sõbranna Julia oli ilus naine,
väga jõukas, abielus rikka leiutajaga ja tal paistis kõik olemas olevat,
aga mu ema ei saanud üle,
et tal oli tugev New Jersey aktsent. Ema ütles ikka: „Küll on kahju.
Kogu see ilu ja jõukus ja see kohutav New Jersey aktsent.“
Naljakas on see, et mõnikord oli emal täpselt samasugune aktsent.
Kui me kunagi Pittsburghis oleme, kullake, tahaks Harry meid õhtusöögile viia.
Koos oma naise ja lastega?
Targutaja.
Ööpimedus asendus akna taga lumepilvedega
ja minu ette asetati midagi.
See on sulle.
Ja lõhna järgi taipasin, et see on kana cordon bleu.
Vau. See nägi tõesti välja nagu paneeritud kana, aga veel parem.
Torkasin kahvli sisse.
Mulle meeldib kana ja meeldib ka juust.
Aga ma pole kindel, et neid koos süüa tahan.
Ema, see ei meeldi mulle. Kas ma saaksin veel ühe Coca?
Muidugi, kallis.
Kui Pittsburghi kohal laskumist alustasime,
nägin lõpuks aknast välja.
Olime nüüd pilvede all
ja lund sadas päris kõvasti.
Allolev linn oli tegelikult väga ilus,
see helkis lumes vastu.
Siis hakkasin mõtlema, et on võimalik, et seal all mõnes majas on mõni laps,
kes kuulab mootorite undamist
ja mõtleb: „Kes nii hilja lennukiga lendab?
Ja kuhu nad lähevad? Ja kas nad magavad või ei?“
Maandumist oli vaevu tunda, see oli nii sujuv.
Ruleerimisteed ümbritsevad sinised valgustid
paistsid lumesajus veel paremini silma.
Värava juurde ruleerides
kostis lennuki kõlaritest teavitus.
Räägib lennuki kapten. Seoses ootamatu lumetormiga
lükkuvad edasi lennud Daytonisse ja Chicagosse.
Lisateavet saate lennuvärava töötajatelt.
Ärge muretsege. TWA tagab reisijatele hotellitoad.
- Tasuta. Olgu. - Aitäh.
Nii et me saame hotellitoa?
- Jah. Ärge muretsege. - Hästi.
Olgu.
Küsisin leti taga olnud mehelt, millal see hotell ehitati.
Ta ütles, et 1952. aastal.
Nüüd sain mõelda kõigile neile,
kes pidid tegema sama, mida meie, keset ööd, alates aastast 1952.
Hästi, kullake.
Lennufirma helistab, kui saame minna,
aga see juhtub alles mõne tunni pärast. Nii et heida magama.
- Eks? - Olgu.
- Ma lähen võtan alt baarist õhtunapsi. - Olgu.
- Olgu. Kõik hästi? - Jah.
- Olgu. Ma armastan sind. - Mina sind ka.
Ma teadsin, et Harry on kuidagi asjasse segatud,
aga hoidsin keele hammaste taga.
Halloo?
Jah, me tuleme.
Jooksin uksest välja ja mööda koridori,
vajutasin mitu korda liftinuppu.
Ei, lõpeta.
Ema! Ema, tule! Me jääme lennukist maha!
Ema, tule! Lennuk läheb 20 minuti pärast! Me jääme maha!
Nägin, et ema tuli teisest toast.
Tulen.
Tegelikult polnud tähtis, kas ta oli Harryga.
Tähtis oli see, et meil oli ainult 20 minutit,
et väravasse jõuda ja lendu jätkata.
Arvestades, et kell oli 3 öösel, oli mu emal väga hea tuju.
Aga minul oli ka.
Kolm tundi und ja seiklus võis jätkuda.
Lend Pittsburghist Daytonisse kestis veidi alla tunni
ja järele mõeldes oli see palju põnevam.
Nägin oma ema näol 40 minuti jooksul rohkem emotsioone,
kui kunagi varem.
Millest ta küll rääkis?
Hiljem sain muidugi kogu Lizi loo teada.
Ma ei mäleta palju,
aga mäletan, et olin segaduses.
Aga ma olin kõigest üheksane, kui üritasime riigist põgeneda
ja mu vend ja mina olime ainsad, kes siia jõudsid.
Ja kahjuks pidime nägema, kuidas meie vanemad ära viiakse.
Kullake.
Ei, pole midagi. Pole midagi. Olen sellest üle saanud.
Tol ajal näidati New Yorgi piirkonnas ühte telesaadet,
„Remember Us“.
Seal näidati päris kaadreid natside üritustelt.
See oli ilmselt üks peamisi põhjuseid, miks ma luupainajaid nägin.
Mul oli Lizist nii kahju. Igatahes, ta meeldis mu emale väga.
Paistis isegi, nagu see, et keegi kannatas temast rohkem,
tõi talle mingisugust kergendust.
Ühtäkki oli mul kahju, et ma polnud kolmemeetrist meest tundma õppinud.
Mul oleks vähemalt kellegagi rääkida.
Aga tänase õhtu veetsin taevatähtedega.
Vaiksete tähtede vaiksed õhtud
Vaiksed akordid mu kitarril
Hõljuvad meid ümbritsevas vaikuses
Otsustasime Daytoni peatuse ajal pardale jääda.
Jäime emaga magama.
Enne kui ärkasime, olime uuesti õhku tõusnud.
Liz lasi meil magada, kui turvavöö oli kinnitatud.
Daytonis ei tulnud keegi peale.
Noh, mitte keegi, kes oleks mulle huvi pakkunud.
Ja kell oli 4 hommikul, miks peakski?
Nii et me magasime Chicagoni välja.
Väljas oli veel pime, kui võrdlemisi uude O'Hare'i terminali saabusime.
See on mu viimane peatus.
Mu kodubaas.
Aga mul on teile paar üllatust kavas.
Korraldasin nii, et lendate mõlemad
esimeses klassis
Kansas Citysse ja Denverisse.
Ja Denveris ootab teid veel üks väike üllatus.
Nii et…
Siin on kõik vajalik.
Andke see piletimüüjale.
- Eks? - Aitäh.
- Hästi. Nägemist. - Aitäh.
Suutsin vaid mõelda, kui kallis see oleks olnud,
kui oleksime ise esimese klassi piletid ostnud.
See oli umbes 185 dollarit üks suund.
Kui palju mänguasju ja hot dog'e ma selle eest saaksin…
Ja lisaks ka ilmselt veel kaks-kolm sellist reisi.
Küll see Liz oli ikka tore. Ühtäkki muutus mu ema olek täielikult.
Nägin oma silmaga, kuidas ta muutus.
Ta rüht oli sirge, pea püsti ja kõnnak väärikas.
Me lendasime esimeses klassis.
Ja ta oli näitleja, kes lendab esimeses klassis läänerannikule.
Ta oleks kindlasti tahtnud kanda seda leopardimustrilist mantlit,
mille osas olin ta enne kodust lahkumist ümber veennud.
Hollywood helistas.
- Öeldi, et tuleksin järgmise lennuga. - Nii et te olete näitleja?
Jah. Kuidas te ära arvasite?
Mu emal oli kombeks küsimata selliseid märkusi teha.
Õnn kaasa Hollywoodis!
Aitäh.
Terminal oli väga ilus. Ja mingil põhjusel
oli hot dog'i lett ka kell neli öösel avatud.
- Tere. - Ma tahtsin kahte.
Mu ema tellis ühe.
- Oleme lõpetanud? - Jah.
Palun veel ühte hot dog'i.
Kas sa tahad tõesti veel ühte hot dog'i?
Jah, tõesti tahan.
Olgu.
Elupuu küljest…
Propellerlennukites oli esimene klass
lennuki tagaosas, mitte nagu reaktiivlennukites.
Esimese asjana märkasin, et istmed olid suuremad.
Teise asjana ilusat seinamaali.
See on siiski hea kihlvedu
Parim on veel ees
Ja kallis, kõik saab ju korda?
Arvad, et oled näinud päikest Aga sa pole näinud seda säramas
Õhkutõus oli palju vaiksem.
Seepärast istmed ilmselt taha pandigi. Reaktiivlennukites on eespool vaiksem.
Mu ema paistis siiralt õnnelik, et ta lendab esimeses klassis.
Tead, kui mõni filmistuudio mind sinna lennutaks,
siis nõuaks ekraaninäitlejate gild, et saaksin reisida esimeses klassis.
Reeglid on sellised.
Lennuk jätkas teekonda lääne suunas
ja ma märkasin, et päike on tõusma hakanud.
Pöörasime natukene paremale
ning päike paistis aknast sisse
ja mulle paistis, et see tantsib mu ema näol.
Mäletad, kullake, kui ma mängisin suvelavastuses „Light Up the Sky“?
Ja seda kriitikut, kes ütles, et ma olen segu Crawfordist ja Stanwyckist.
Meisterlik etteaste.
Kas see polnud imeline?
Aeglane pärastlõuna…
Minust paremale jäid kuldsed sädelevad kardinad.
Ja ma mõtlesin, mis nende taga on.
Otsisin vahekäigust stjuardessi.
Üks seisis kööginurga juures.
Andsin talle käega märku, nagu koolis õpetajale annaksin.
Pikk ja päevitunud ja noor ja kena
Ipanema tüdruk jalutab mööda
Ja kui ta möödub
Ütleb igaüks: „Ah!“
- Jah? Kas ma saan aidata? - See hääl tundus nii tuttav.
Ta kõlas täpselt nagu see hääl, mida New Yorgi terminalis kuulsin.
Ta nägi välja täpselt selline, nagu seda inimest kujutlesin.
Mis asi see on?
See on magamisvõimalus pikkadeks öölendudeks.
Me ei kasuta neid eriti enam.
Millal te neid kasutasite? Mis aastal?
Miks te neid enam ei kasuta? Kui palju neid on?
Tohib, ma vastan ühele küsimusele korraga?
Olgu.
Sellest ajast, kui see lennuk oli uus,
kuni reaktiivlennukiteni 1959. aastal,
kasutati neid pikematel otselendudel.
Kui lennuk lendas, ütleme, kauem kui kaheksa tundi.
Ütleme, et üleöö teisele poole riiki.
Inimesed said seal magada. See kuulus pileti hinna sisse.
Lahe.
Kuidas sa nii palju tead?
Mu ema on aastaid lennunduses töötanud,
alustas stjuardessina 30ndatel.
Vau.
Ja ta lõpetas lendamise 1939. aastal, aga pärast seda
loeb ta lennuteadaandeid New Yorgi lennujaamades.
Tulen kohe tagasi.
Nalja teed! Päriselt?
Kui vana ta praegu on? Millistel lennukitel ta lendas?
Kus ta lennujaamas neid teavitusi loeb?
Ta on 58 ja lendas peamiselt DC-3 lennukitega.
Ja minu arust loeb ta neid ühes väikeses toas TWA terminali tagaosas.
Sul on palju küsimusi. Sulle meeldib väga lennata, mis?
Kas see on su esimene kord?
Doris vastas kõigile mu küsimustele ja rohkemgi veel.
Ta oli mu uus parim sõber.
Ema! Ema! Ärka üles!
Sa pead üles ärkama!
- Mis on? - Sa ei usu, mis juhtus.
Dorise ema on see hääl Idlewildi lennujaamas!
Ta on 58-aastane ja oli üks esimesi stjuardesse.
Ema, ta meeldib sulle.
Tal pole mitte mingit aktsenti ja ta on väga ilus.
- Kes? - Doris!
Võrratu, mu väike pojakene.
Ema, ära kutsu mind Dorise ees niimoodi, eks?
Hea küll, kullake. Ma magan nüüd edasi.
Tal oli täpselt selline soeng, nagu mulle meeldib. Heledad silmad.
Ma ei suutnud pilku ära kiskuda.
Kui vana sa oled?
Kakskümmend üks.
- Mis su lemmik lennuk on? - Boeing 707.
- Miks? - Sest see on ilus ja väga kiire.
Päris hea. Kas sul on poiss-sõber?
Oli. Aga me läksime just lahku.
Mu ema on näitleja, tead?
Tõesti?
Ütlesin seda alati, kui tahtsin muljet avaldada.
Väga huvitav.
Jah, me lähme Hollywoodi.
Ta kutsuti sinna.
Tal on roll ühes filmis koos… oli vist Paul Newmaniga.
Paul Newmaniga, päriselt? Uskumatu.
Ma pean nüüd minema. Mu ema tahtis midagi.
Olgu.
Oi jumal, miks ma valetasin? See oli nii rumal.
Talle avaldas lihtsalt näitlemise värk ka muljet.
Kansas City lennujaam ei olnud kuigi huvitav.
Välja arvatud üks mänguasjapood. Issand jumal. Issand jumal.
Seal müüdi patareitoitel mängulennukit, mis oli peaaegu samasugune nagu meie oma.
See oli kõigi aegade parim mänguasi, täiesti kindel.
Uks avaneb, reisijad kaovad ära,
stjuardess ilmub välja.
Issand jumal!
Uks sulgub,
reisijad ilmuvad taas.
Mootorid käivituvad ükshaaval.
Issand, see hakkab ruleerima.
Sel hetkel oli elu nii hea, et sellest oli raske toibuda.
- See on 12,95 $. Koos maksudega. - Olgu.
Hästi, löön läbi.
Olgu, tore.
Kuni lennuki ära lõhkusin.
Ma nutsin tund aega jutti,
ka õhkutõusu ajal teel Denverisse.
See oli meie lennu pikim osa, vastutuule tõttu veidi alla nelja tunni.
- Mis lahti? - Mu lennuk läks katki.
- Päris lennukid lähevad ka katki, tead? - Lähevad või?
Jah, loomulikult.
Seda ma küll ei teadnud.
See, et Doris seda ütles, muutis täielikult mu elu.
Mul oli mingil põhjusel alati olnud raske leppida, kui asjad polnud täiuslikud,
eriti mehaanilised asjad.
Ja nüüd oli tal vastus, mida kasutan tänase päevani.
Päris asjad lähevad ka katki.
Kas tahad, ma teen sulle magamiseks aseme?
Jah!
Doris, aitäh, aga ei ole vaja.
- Ema! - Ei, päriselt. See on tühiasi.
Teen selle kohe ära.
Olin selle aseme pärast nii elevil.
Sain aknast taevast vaadata.
Ma ei suutnud üldse magada.
Tahtsin sinna jääda, et seal lõbutseda,
võib-olla isegi midagi süüa.
- Teie poeg ütles, et te olete näitleja. - Jah.
Ja ma õnnitlen teid rolli eest Paul Newmani filmis.
Nii põnev!
Ta sai ilmselt valesti aru.
Mul pole konkreetset filmi.
Üks sõber üritab mind lihtsalt aidata.
Ta teab, et mulle meeldib Paul Newman kui näitleja,
nii et ta pani need vist lihtsalt kokku.
Mul oli nii piinlik ja ma ei tahtnud enam elada.
Lõuna saab kohe valmis, ma küsin, kas ta tahab.
- Aitäh, Doris. Sa oled nii armas. - Tulen tagasi.
Lõuna saab kohe valmis.
- Loodan, et sulle maitseb kana. - Paneeritud kana küll.
See on täpselt samasugune. Aga parem.
Või nii?
See on kana cordon bleu.
Kas saaksin veel ühe Coca?
Muidugi. Tulen kohe tagasi.
Olgu.
Üks härra istmel, mis minu hinnangul oli 7D,
jõi palju ja suitsetas Pall Mallsi,
mu ema sõnul väga kanget filtrita sigaretti.
Newport polnud pooltki nii kange.
Igatahes, ta vaatas pidevalt The Kansas City Stari esikaant.
Seal seisis: „Katastroof: Idlewildis kukkus alla reaktiivlennuk“.
Ja selle all oli mingi hägune must-valge foto.
Lapsena tundusid lennuõnnetused mulle pigem huvitavad kui häirivad.
Ma ei suutnud vist seda mõista,
et miski, mida nii kalliks pidasin, võiks kellelegi haiget teha,
rääkimata tapmisest.
Siis kuulsin, kuidas ta rääkis ühe teise stjuardessiga, mitte Dorisega.
Härra, kas kõik on korras?
Tegelikult ei ole.
Seda on ränk lugeda, sest mul juhtus hiljuti selline asi,
et ma ostsin pileti Chicagost New Yorki, ärireis,
ja mind ei lastud lennule.
Võitlesin oma koha eest, aga nad ei tulnud mulle vastu.
Läksin üsna vihaselt minema, aga kui koju jõudsin
ja teleri sisse lülitasin, nägin, et mu lennuk oli alla kukkunud.
See, kuhu mul pilet oli.
- Nii et… ma kardan lendamist. - Mul on väga kahju seda kuulda.
Aga ma võin kinnitada, et midagi ei juhtu ja kõik on korras.
Ja kui te mind vajate, olen siinsamas.
Olgu. Hea teada.
Sain aru, miks ta kartis.
Pealegi, kuidas mina saaksin ta enesetunnet parandada?
Minu lennuk oli katki. Teda ehmataks ilmselt selle nägeminegi.
Ja siis tekkis mul suurepärane mõte.
Äkki saab kapten aidata? Mu mänguasjaga, ma mõtlen.
Kas te olete abielus?
Ei ole.
Värskelt lahutatud.
On see vast kokkusattumus.
Mu ema on näitleja.
Ma vist ei teadnud, mida kokkusattumus tähendab.
Ta tegi selle korda.
Isver, ta on parim. Miks tema ei võiks mu emaga abielluda?
Aitäh!
Teate, mu ema saab rolli ühes filmis,
kus mängivad minu arust veel Kirk Douglas ja Elizabeth Taylor.
Ja Paul Newman.
Tõesti? Paul Newman?
- Vaata aga. - Ma pean nüüd minema.
Aitäh!
Tere, kullake.
Kapten tegi lennuki korda.
- Ta on nii lahe. - Tore.
Mul on su üle nii hea meel, kullake.
Ta paistis väga rahulolev ja ma teadsin, miks.
Tema ette oli kaetud laud puhta linaga,
millel imetlemiseks kõige ilusam portselan ja hõbenõud.
Oh sa.
Lenox.
Inimeste ees on ebaviisakas taldrikut ümber pöörata.
Mu ema armastas antiiki ja kallist portselani.
Ta hakkas menüüd valjusti ette lugema, tal oli selline komme.
Ta tegi seda väga madala teatraalse häälega,
mis mulle restoranides piinlikkust valmistas.
„Eelroog teie valikul: krevetisalat
või täidetud seened krabilihaga.
Pearoaks on veiseliha au jus
- või kana cordon bleu.“ - Kana cordon bleu.
Ronisin tagasi oma väikesesse pelgupaika,
omaenda väikesesse maailma.
See hea elu
Täis lõbu Näib olevat ideaal
Aitäh.
Mm, see hea elu
Aitab varjata Seda nukrust, mida tunned…
Alla oma ema peale vaadates
mõtlesin, mida me sel aastal mu sünnipäeval teeme.
Hakkasin itsitama, kui mõtlesin oma viiendale sünnipäevale.
See oli nii edukas, et tahtsin iga päev pidu.
Mu ema oli umbes viis päeva nõus.
Ja siis sain teada karmi tõe,
sünnipäevad kestavad harilikult ainult ühe päeva.
Aga keegi ei öelnud, et neid ei saa pidada iga kuu.
Mäletan, et üks kord aprillis
tuli ühel mu sünnipäeval emale külaline, kes küsis:
„Kas tal pole veebruaris sünnipäev?“
„Jah,“ ütles mu ema, „aga ära tema jaoks seda ära riku.“
Mu ema oligi nii hea.
- Aitäh. - Võta heaks.
Heitsin külili.
Mootorite undamine mõjus kuidagi uinutavalt.
Enne kui arugi sain, jäin magama.
Veel aastaid hiljem
otsisin oma lennugraafikutest
propellerlennukeid, millega võimaluse korral lennata,
et taas samasugust und magada.
Ja kui mõtled, miks…
Võid siin üleval olla, kui turvavöö on kinnitatud, eks?
- Olgu. - Olgu.
Räägib lennuki kapten.
Järgmise 20 minuti jooksul on oodata mõõdukat turbulentsi.
Palun püsige oma istekohtadel ja kinnitage turvavööd.
Lennuk hakkas natukene raputama ja mürisema.
Mootori heli muutus, kui hakkasime ilmast kõrgemale tõusma.
Kuid turbulents muutus hullemaks ja mõned reisijad hakkasid ringi vaatama,
otsides justkui midagi, mis selle probleemi lahendaks.
Istmel 12A istunud mees tõusis püsti
ja liikus kummaliselt lennuki tagaosa poole.
Kõik korras?
Ta hüüdis tühjusesse.
Ära jälita mind!
Härra? Kas ma saan aidata?
Mulle tundmatu stjuardess jooksis talle järele.
- Härra, kas ma saan aidata? Pole midagi. - Kummaline vaatepilt.
Selle mehe käed olid noore daami kõri ümber
ja daami käed olid mehe kõri ümber.
Nende kahe vahel näis olevat selge pinge.
Ma mõistan. Saan aru.
Aga nad pidasid üsna tavalist vestlust.
Selles tegelases on enamat, kui esmapilgul paistab.
- Meil on probleem. - Hinga välja.
Aitäh.
Ta toodi enne teisi pardale, ning ta uimastati,
et viia ta teise psühhiaatriahaiglasse Denveris.
Suur tänu.
- Rahu. - Vabandust.
Andke teada, kui midagi vajate.
Nad rääkisid nii rahulikult.
Raske oli uskuda, et midagi on valesti.
Ja koos õnnestus neil ta maha rahustada.
Teatav rahutus saatis meid kuni lennukist väljumiseni.
- Võtame istet, eks? - Jah, olen kombes.
Õnn kaasa selle Paul Newmani filmiga.
Suur tänu.
Läheb tarvis.
Miks meie lennuk katki läks?
Ma ei tea, kullake, aga sellest pole midagi.
Saame rahulikult välja magada.
Ja homme ootab meid suurepärane lend.
Ja mis sa arvad, kui loeksime koos ühte näidendit?
Minu arust võiksime lugeda „The Philadelphia Storyt“.
- Hea küll. - Olgu.
Denveris oli tegelikult lõbus.
Tol õhtul luges ema ette näidendi kaks vaatust.
Nii palju kui ma mäletan, luges ema alati muinasjuttude asemel näidendeid.
Käisime lõunal Denveri terminali restoranis.
Jälgisin grillvõileiva ja Cokaga saabuvaid ja lahkuvaid lennukeid.
See oli tõesti tore.
Mis võiks veel seni toimunu ületada?
Mitte miski. Ma tahtsin igavesti elada.
- Nautige lendu. - Aitäh. Head lendu.
Tere! Siin sees on teile üks teade.
Jah, Liz rääkis sellest.
Oota! Me oleme vales väravas!
Ema, me jääme lennust maha! See pole see, ema. Usu mind!
See on otselend reaktiivlennukiga LA-sse. Tean seda peast.
StarStream Boeing 707 Royal Ambassador lend.
- Aitäh. Võtan tema oma ka. - Nautige lendu.
Aitäh.
Üllatus, kullake!
Me läheme reaktiivlennukile.
Mida?
Ma ei suuda seda uskuda.
Lendame 707-ga LA-sse.
Kas sa polegi elevil, kullake? See on Lizi üllatus.
Mis lahti, kallis?
Ei midagi, lihtsalt…
Noh, me lähme lennukisse ja sa hakkad jälle eputama.
Lähme lihtsalt väravasse, eks?
Olin tõesti elevil. Aga mõnikord ei osanud ma seda välja näidata.
Tundsin, et olin midagi kaotanud.
Võibolla seepärast, et pidin jätma hüvasti suure ilusa Conniega,
või seepärast, et ei näe enam kunagi Dorist.
Ta ei öelnud midagi ja mul oli väga paha tunne.
Seal see oli. Täiuslik lennukite etalon.
See oli kunstiteos. Uskuge mind.
Ma olin reaktiivlennukis ja esimeses klassis.
Ma ei suutnud seda uskuda.
Mu ema ütles, et võin üksi istuda,
et saaksin teeselda, justkui lendaksin üksi.
Ta ise istus ühe kena Barbara-nimelise naise kõrvale.
Äkiline jõusööst surus mind istmesse.
Vau. Võrratu.
Tõesti oli võrratu.
Tõusime otse üles taevasse.
Enne kui arugi saime, olime Colorado mägede kohal.
Pärastlõunases valguses sillerdavad lumised mäetipud oli unustamatu vaatepilt.
Jõudsime stabiilsele kõrgusele ja kapten võttis sõna.
Daamid ja härrad, tere tulemast reaktiivide ajastusse.
Me lendame kiirusel 960 km/h ja 10 000 meetri kõrgusel.
Meie lend Los Angelesse kestab tund ja 52 minutit.
Nii et lõõgastuge ja nautige lendu.
Šampanja on minu kulul.
Barbara oli mu emast veidi vanem,
aga väga ilus, ja täpselt selline, nagu mu emale meeldis,
kultuurne, jõukas ja ilma aktsendita.
Ei, ei.
Mu abikaasa suri kahjuks mitu aastat tagasi.
Ta nimi oli Henry ja…
Ma räägin kogu loo ära.
Ta oli poodiumil, võttis vastu Crocker Banki presidendi ametikohta,
- kui sai südamerabanduse. - Issand jumal.
- Oi, Barbara. - Neljakümne kolme aastaselt.
Otsustasin salongis ringi vaadata.
Käisin ringi väga üleolevalt.
Nii käivad vaid kaheksa-aastased,
kes teavad, et teevad midagi tõeliselt erilist.
Vahekäigu lõpus vaatasin vasakule ja nägin seal väikest poissi.
Ta oli minust noorem. Umbes kaks aastat, ma arvan.
Tal oli käes ametlik lennuinfo käsiraamat,
mida jagati vaid suurte ettevõtete reisikorraldajatele.
Kas see on uusim lennuinfo käsiraamat?
Mu isa saab selle enne teisi postiga.
Isver, sul veab.
Tulen kohe tagasi.
Ema, ma sain uue parima sõbra!
- Tal on lennuinfo käsiraamat. Isver… - Jeff, kullake. Jeff, see on Barbara.
Ja usu või ei, aga ta isa on ühe lennufirma omanik.
Trans Caribbean Airlines.
- Tõesti? - Jah.
Ja olgu öeldud, et mu isa pani minu nime, Barbara,
uhiuue DC-8 reaktiivlennuki ninale.
Ohoh! Nii lahe!
Tema nimega lennuk.
Kas ma jään siia, või naasen oma uue parima sõbra Skipperi juurde?
Lapsed.
Järgmine tund kulus teemadele, mis paelusid ainult Skipperit ja mind.
Kas sa suudad uskuda, et TWA-l oli otselend
Londonist San Franciscosse, mis kestis 22 tundi, kuni aastani 1960?
Vau, päriselt?
Mu sõpru ei huvitanud lennundus, aga nüüd on mul Skipper.
- Kus su isa on? - Seal.
Millega ta tegeleb?
- Ta on advokaat. - Kus su ema on?
Ta suri, kui ma olin kolmene.
Päriselt? Kas sul on uus ema?
Ei, mu isa on pärast ema surma kaks korda abiellunud
ja nad surid samuti vähki.
- Nad kõik. - Nalja teed?
Kas tal on aktsent?
- Ma ei tea. Kas see on tähtis? - Natuke.
Ma ei usu, et tal on.
Tore. Ta meeldib kindlasti mu emale.
Talle meeldivad ilma aktsendita inimesed.
Hollywoodi terviseks.
- Meie terviseks. - Jah.
- Uskumatu… - Ema!
Mu uue parima sõbra isa on rikas ja kurb ja tal pole aktsenti!
Ütle talle siis, mitmendas reas ma istun.
Tere.
Mida sina siin teed?
Ma vahetasin lennud ära, et teid veel viimast korda näha.
Ma ei pese enam kunagi nägu.
See on liiga hea.
Mu tüdruksõber, mu semu, mu ema uus abikaasa, ma loodan.
Ja me oleme kõik uues reaktiivlennukis, teel läände.
Teaduslikult on võimatu, et elu enam paremaks läheb.
Tere! Kas te sooviksite chateaubriand'i?
- Ei. - Ei.
Kas teile kana maitseb?
Mitte eriti.
- Sulle ei meeldi paneeritud kana? - Paneeritud kana meeldib.
See on täpselt samasugune. Selle nimi on kana cordon bleu.
Aga pakume oma reaktiivlennukitel ka lastemenüüd,
nii et saate valida hot dog'i, hamburgeri
ja maapähklivõi-moosi võileiva vahel.
Ma võtaksin sinepiga hot dog'i.
Mina võtaksin ilma sinepi ja ilma ketšupita hot dog'i.
Suurepärane.
Kartsin, et minestan. Hot dog 10 000 meetri kõrgusel?
Olin nii elevil, et jäin sõnatuks.
Aga pidin midagi ütlema. Seega pöördusin Skipi poole.
Mulle meeldib su ametlik lennuinfo käsiraamat.
Aitäh.
Päike paistis, taevas oli briljantsinine
ja mina sõin hot dog'i ja jõin Cokat
oma uue parima sõbraga, liikudes kiirusel 960 km/h.
Nüüd olin kindel, et enam paremaks minna ei saa.
Ruleerimise ajal
nägin uut futuristlikus stiilis restorani LAX-is.
See oli tõeliselt ilus.
Mõtlesin, et tahaksin väga seal süüa.
Nägin aknast,
kuidas reisijate trepp hakkas meie lennuki poole liikuma.
Ema, väljas on filmikaamerad!
- Nalja teed? - Ei, ta ei tee.
- Parem karta kui kahetseda. - Jah.
Sa näed suurepärane välja.
Mida need kaamerad seal väljas teevad?
Asi oli meie kaptenis. Ta oli 62-aastane ja see oli ta viimane lend.
Doris rääkis mulle sinust.
- Kas su nimi on Jeff? - Jah.
Kas sa tahaksid koos minuga läbi koridori minna?
Ja ajakiri Life tegi temast telesaadet.
Olgu, viimane küsimus.
Mida te pensionil olles tegema hakkate?
Ma pole veel ametlikult pensionile jäänud, kuni tööpäeva lõpetan,
aga kui te sunnite mind seda kaamerate ees tegema…
siis ma arvan, et…
ma tahaksin
anda oma tiivad
sellele noormehele,
kellel on minu arvates…
lendamine veres.
Võtsin seda hetke oma elus nii tõsiselt,
et olen nüüd ise kapten.
Ja ma abiellusin Dorisega, kuigi olin temast natuke maas.
Täpsemalt 13 aastat.
Sellest hoolimata olen õnnelikult abielus.
Täielik lennupaar.
Tegelikult näen teda peaaegu iga päev.
Ta on JFK uus hääl ja ma lendan New Yorgi ja LA vahel.
Väga mugav.
Aa, jah.
Kui teid huvitab, mis mu emast sai, siis ta ei abiellunud Skipperi isaga,
aga nad olid mõnda aega koos.
Teesklesime kõik, et see toimib. Aga mu ema on väga õnnelik.
Ta õpetab Californias Pasadena Playhouse'is näitlemist.
Ta on nüüd 80-aastane ja tunneb noortest kuttidest suurt rõõmu.
Ja Liz on ta lemmikõpilane, juba peaaegu 20 aastat.
Mu elu on olnud imeline.
SEE FILM ON PÜHENDATUD
KELLYLE,
JETTILE,
BENILE
JA ELLALE.
MU EMALE JA ISALE,
MU VENDADELE JA ÕDEDELE,
KES KÕIK ON MULLE ELUS INSPIRATSIOONIKS OLNUD!
JUTUSTAS JOHN TRAVOLTA
SEE LUGU OLI VÄLJAMÕELDIS.
KÕIK SARNASUSED PÄRIS INIMESTEGA,
ELUS VÕI SURNUTEGA, VÕI PÄRIS JUHTUMITEGA,
ON TÄIESTI JUHUSLIKUD.
Tõlkinud Vivika Konsap