Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
DŽONO TRAVOLTOS FILMAS
PAGAL DŽONO TRAVOLTOS KNYGĄ
REŽISIERIUS DŽONAS TRAVOLTA
1962 M. GRUODŽIO 28 D.
AIDLVAILDO ORO UOSTAS, NIUJORKAS
Buvo vėlus vakaras,
ir terminale žmonių beveik nebuvo.
Mama pamatė Liz Teilor nuotrauką iš būsimo filmo,
kuris vadinosi „V.I.P.s“.
Ji norėjo lygiai tokio paties palto,
tik savąjį ji pirko išparduotuvėje bažnyčios rūsyje,
kur turtingi žmonės parduodavo savo padėvėtus drabužius.
- Viso, močiute. - Lik sveikas, branguti.
Pasiilgsiu tavęs.
Lik sveika, mama.
Lik sveika, širdele.
Paskutinis kvietimas į „Trans World“
reisą 700 su „Royal Ambassador Super Jet“ paslaugų paketu, skrendantį į Londoną.
Laipinimas vyksta prie trečių vartų.
Kviečiame visus keleivius.
Balsas per pranešimų sistemą skambėjo labai elegantiškai.
Įsivaizdavau, jog kalbėjo graži moteris,
gal net kokia aktorė.
Gal jei aš vaidinčiau kaip Merlin Monro,
bilietų pardavėja paskirtų mus į pirmą klasę.
Ji pridūrė, kad tokiu atveju
už gėrimus nereikia mokėti.
Žinoma, man tai nerūpėjo. Svarbiausia, kad išskristume.
Keleiviai, skrendantys „Trans World“ oro linijų
„Super Constellation“ reisu Nr. 393 į Pitsbergą,
Deitoną, Čikagą, Kanzas Sitį,
Denverį ir Los Andželą,
laipinami prie Vakarinės arkados.
Į lėktuvą kviečiami visi keleiviai.
Kūnas virpėjo iš jaudulio,
ko dar nebuvau patyręs.
Žinojau, kad po kelių minučių pirmąkart pakilsiu į orą.
Jausmas nebuvo panašus
net į žaidimą daktarais su rajono vaikais.
O tai aštuonmečiui daug ką pasako.
Prisimenu kiekvieną to vakaro detalę.
Prigesintą apšvietimą terminale,
oro linijų firmines spalvas,
mums greitai einant prie Vakarinėje arkadoje esančių vartų.
Susijaudinusi atrodė net mano mama,
nors, neabejoju, dėl kitų priežasčių.
Greičiausiai dėl nemokamų gėrimų
ar galimybės lėktuve susipažinti su simpatišku vyru.
Mamai buvo apie 49-eri, ji buvo gana patraukli moteris.
Mėlynų akių, gražių plaukų
ir gražios figūros jos amžiui, kaip ji man sakė.
Jos figūra būtų dar gražesnė, jei ji nebūtų gimdžiusi manęs taip vėlai.
O daugeliui vyrų patinka nedidelis pilvukas.
Kaip ji manė, kai kuriems tai itin patrauklu.
Gal ji įsimylės kokį nors šaunų vyrą,
pavyzdžiui, lėktuvo kapitoną ar panašiai.
Buvo smagu skubėti per Aidlvaildo oro uostą.
Negalėjau patikėti, kad šįkart mes iš tiesų išskrisime.
Nes dažniausiai į oro uostą atvykdavom ko nors palydėti.
Kartą mama iš tikrųjų turėjo skristi
vaidinti spektaklyje vasaros teatro trupėje.
Bet šįkart kartu skridau ir aš.
Tai atrodė kaip sapnas.
Širdis, rodėsi, iššoks per gerklę.
Pasijutau lyg sulėtintame kine.
Lėktuvas buvo nuostabus.
Baltai sidabriškas su dviem raudonomis juostomis,
o šone buvo užrašytos raidės TWA.
Koks vaizdas.
Šaltas vėjas pūtė man į veidą, bet neatplėšiau akių nuo pirmos savo meilės.
Kilnios išvaizdos, darantis stiprų ir galingą įspūdį lėktuvas.
Taip prasidėjo patirtis, kurios niekada nepamiršiu.
Kai lipome laiptais į lėktuvą,
pastebėjau kai ką įdomaus.
Aplink nebuvo daug žmonių.
Vos keli.
Todėl apsimečiau, kad skrendame tik mudu su mama.
Nepakartojama, tiesa?
Sveiki atvykę. Viduje kur kas šilčiau.
Laiptų viršuje mus pasitiko liekna, aukšta stiuardesė
su šilta šypsena.
Štai jums elgesio avarijų metu instrukcija.
Ji kažkuo skyrėsi iš kitų.
Sunku pasakyti, kuo.
Vėliau mama su ja taps artimomis draugėmis.
Kone geriausiomis.
Aš jos paklausiau, kuo Liz skyrėsi nuo kitų,
ir mama atsakė, kad taip yra todėl, jog joje jaučiasi gylis
ir tikras liūdesys, nes ji buvo koncentracijos stovykloje.
Kai vienas po kito suūžė varikliai,
aš sėdėjau erdviame, kaip man atrodė, minkštame, patogiame krėsle.
Ir beveik jų negirdėjau.
Dideli sraigtai ėmė suktis, o iš išmetimo vamzdžių išsiveržė dūmai.
Nors atėjo reaktyvinių lėktuvų era,
tačiau kažkas nepaprasto slypėjo tame, jog galėjau skristi
lėktuvu dvigubai lėčiau nei reaktyviniu,
ypač pirmą kartą.
Pamenu, kaip taupiau monetas savo juodoje gėlėtoje piniginėje.
Tavo močiutė, mano mama,
padovanojo man šią gėlėtą piniginę pinigams taupyti.
Dabar tu gali joje taupyti pinigus,
ir mes kartu galbūt galėsime kada nors išvykti į trumpą kelionę.
Galėtume nuvykti į Filadelfiją, Harfordą.
Į Bostoną!
Taip.
Būdavo nepaprastai smagu, kai mano mamą įkvėpdavo kokia idėja.
Atrodė, jog visą pasaulį nušviesdavo viltis.
Gerai.
Norėjau, kad tai būtų staigmena,
bet mes vykstame gyventi į Los Andželą.
Rimtai?
Vienas mano pažįstamas režisierius iš „Allentown Playhouse“
pažadėjo, jog jei atvyksime ten iki vasario,
jis parūpins man darbo kokiame nors filme.
Rimtai?
Negaliu patikėti.
Mama jau buvo gavusi
keletą nedidelių vaidmenų filmuose,
taigi, tai skambėjo gana įtikinamai.
Dar ji dirbo dramos mokytoja mokykloje,
o prieš tai ji gana ilgai vaidino teatre.
O kai ji nedirbdavo, aš tapdavau geriausia jos auditorija.
Aš tuoj.
Turiu skubiai patikrinti tvarkaraščius.
Aš kone užskridau laiptais į savo kambarį,
kur gulėjo mano lėktuvų tvarkaraščiai.
„United“, „American“, TWA.
Štai. „Naktinis reisas sraigtiniu lėktuvu į vieną pusę.
Pilnas bilietas – 95 doleriai, vaikams – pusė kainos.“
Aišku!
O dabar – skrydžių laikai.
„Trans World“ oro linijos, 393 reisas
pakyla 21.00 val. iš Aidlvaildo oro uosto.
„Super Constellation“ paslaugų paketas iki Los Andželo
su tarpinėmis stotelėmis Pitsberge,
Deitone, Čikagoje, Kanzas Sityje, Denveryje ir Los Andžele.
Atvyksta kitą dieną 15.00 val.“
Tik „Trans World“ oro linijos
jungia 70 JAV miestų su 15 pasaulio centrų užsienyje.
Šalis, pasaulis
Pasikliauja…
TWA
TWA puikiai tinka
Man nulipus žemyn,
šviesa svetainėje buvo užgesinta.
Per radiją tyliai grojo daina
„Wives and Lovers“, atliekama Džeko Džounso.
Tamsoje smilko cigaretė, o šalia stovėjo taurė balto vyno.
Ėmiau nerimauti, jog galbūt tai, ką ji sakė apie išvykimą į Los Andželą,
nebuvo tiesa.
Gal ji tiesiog garsiai pasvajojo.
Tiek to.
Pamaniau, kad vis tiek galiu toliau taupyti kelionei.
Gal aš… Dar sykį paskaitinėsiu tvarkaraščius.
Mano močiutė turėjo 1957-ųjų „Plymouth Belvedere“.
Taigi, 1962 m. gruodį mes
važiavome į Aidlvaildo oro uostą, o aš galvojau apie 393 reisą.
Kada mes atvažiuosime?
Širduk, kada hodometras parodys 62,
būsime atvažiavę.
Man buvo linksma žiūrėti
į didelius reklaminius stendus su tokiais užrašais kaip:
„Pan Am“ oro linijomis iki Paryžiaus per septynias valandas.“
Arba „TWA – tiesiausias kelias į Kaliforniją.“
O aš štai sėdžiu lėktuve
ir skrendu ilgiausiu šių oro linijų maršrutu.
Su mumis iki pirmos stotelės skrido apie 15 žmonių.
Sėdėjau su ausine kepure, kurią pamiršau nusiimti
turbūt dėl to, kad atėjau iš šalčio.
Tačiau lėktuvui kylant atrodžiau taip.
Supratau, kad mama džiaugėsi dėl manęs,
kartu šiek tiek nekantravo,
kad greičiau galėtų išgerti ir parūkyti.
Man labai patiko matyti, kaip varikliai spjaudėsi ugnimi.
Lėktuvo žurnale parašyta,
jog sraigtiniams varikliams tai normalu.
Skrisk su manimi
Skriskime, išskriskime
Jei mėgsti egzotiškus gėrimus
Yra toks baras tolimame Bombėjuje…
Įsibėgėjant lėktuvui, vėl pasijutau lyg sapne.
Ir tą akimirką lėktuvas atsiplėšė nuo žemės.
Negaliu patikėti, kad skrendu.
Mama žiūrėjo tiesiai,
o tada pasisuko į mane ir nusišypsojo.
Visad prisiminsiu tokią mamą.
Lėktuvas pakilo kur kas švelniau, nei tikėjausi.
Kažkodėl viskas, kas vyko tą vakarą,
rodėsi tobula.
Ilgus metus, kad ir ką neigiamo būčiau išgyvenęs,
nuo akimirkos, kai išvykdavau į oro uostą,
iki pat atvykimo į paskirties vietą,
gyvenimas atrodydavo saugus, o aš jausdavausi laimingas.
Mama mėgo „Manhatano“ kokteilius,
o aš – kokakolą.
Liz išdygo šalia mūsų.
Gal norėtumėte ko atsigerti?
- Galima man kolos? - Taip.
- O aš norėčiau „Manhatano“. - Žinoma.
Ir ar galima užsirūkyti?
Žinoma, taip.
„Newport“ cigaretės su filtru.
Ta turkio spalvos pakuotė su juostele per vidurį
man visad primena malonias akimirkas.
Ji prisidegdavo cigaretę,
su pasitenkinimu išpūsdavo pirmą dūmą,
o aš pagalvodavau: „Kaip šventiška“.
Visi mamos draugai iš teatro irgi rūkydavo.
Po teisybei, nepamenu, jog būčiau matęs nerūkantį suaugusįjį.
Naktiniame danguje mačiau visas žvaigždes.
Bent jau taip atrodė, kai žvelgiau pro langą.
„Kaip nuostabu. Kodėl žmonės tiesiog negyvena lėktuvuose?“
Būdavo, kad gulėdamas naktimis lovoje,
imdavau klausytis,
kaip ūžia pro mano namus praskrendantys lėktuvai,
pakilę galbūt iš Niuarko ar Lagvardijos oro uostų.
Galvodavau: „Kur taip vėlai skrenda šis lėktuvas?
Kas juo skrenda?
Ar jie miega? Ar ten yra lovų?“
Ir štai aš čia,
galbūt tame pačiame lėktuve, kurio ūžesio klausydavausi.
Ponas, sėdintis 3D vietoje, vaišina jus šiuo gėrimu.
Kaip malonu.
Prašau, perduokite jam mano padėką.
Kai mama norėdavo patikti,
imdavo kalbėti gilesniu ir sodresniu balsu.
Aš tai vadinau jos teatriniu balsu.
Jai nepatiko, kai taip sakydavau,
bet kalbėti juo ji nesiliovė.
Netrukus, tarsi pagal laikrodį,
priešais mus, toje pačioje eilėje,
atsisėdo labai patrauklus apie 50 metų ponas.
Mama iškart pagalvojo, ar tai buvo tas pat ponas,
pavaišinęs ją gėrimu.
Ar neprieštarausite, jei prisėsiu šalia?
Jei nesėsite, aš pati jus sustabdysiu.
Aš siaubingai bijau skraidyti.
Netiesa.
Nepriešgyniauk man.
Bet tu nebijai, mama.
Širduk, gal nueik į pilotų kabiną ir susipažink su pilotais?
Puiki mintis.
Nors jau maniau, kad gausiu barti.
Tad palikau mamą ramybėje.
Pusiaukelėje į kabiną išvydau labai keistą vaizdą.
Labas. Aš trimetrinis žmogus.
Norėtum mano autografo?
Kas?
TRIMETRINIS ŽMOGUS!
Aš dirbu cirke.
Esu trimetrinis žmogus.
Aišku.
Septintojo dešimtmečio pradžioje pilotų kabinos durų nerakindavo,
pas juos įeiti galėjo kiekvienas,
stiuardesei leidus.
Liz šalia nebuvo,
todėl pats atsidariau duris į pilotų kabiną.
Trys vyrai žiūrėjo į priekį, todėl manęs nematė.
- Argi ji nebuvo graži? - Tikra gražuolė.
Žinai, negaliu patikėti, kad ji tai darė su visais mumis.
- Žinau. - Aš galiu.
Nugirdau tik dalį istorijos.
Supratau daug vėliau, kai paaugau,
kad jie greičiausiai kalbėjo apie seksą ar panašiai.
Sveikas. Ar tu skrendi į Pitsbergą?
Ne. Į Los Andželą.
Tai kodėl skrendi šiuo maršrutu?
Norėjau kuo ilgiau pabūt lėktuve,
bet mama neturėjo pinigų tiesioginiam reisui reaktyviniu lėktuvu.
Maniau, jiems patiks, jog aš taip mėgstu lėktuvus,
bet jie, spėju, atkreipė dėmesį į neigiamą pusę.
Gerai. Mes pilotuosim iki Čikagos.
Taigi, žinai, jei tau bus nuobodu, drąsiai ateik pas mus.
Tik pirma paprašyk stiuardesės leidimo, gerai?
Gerai.
Ačiū.
Kas toks tas trimetrinis žmogus?
Tavo naujoji panelė.
Tačiau aš skrisiu lėktuvu visą naktį.
Ar galėjo būt geriau?
Kai grįžau į savo vietą,
mama gėrė jau antrą kokteilį
ir sėdėjo jau labai arti savo naujojo draugo Hario.
Čia mano vaikutis Džefas.
- Labas, Džefai. - Sveiki.
Čia Haris.
Haris iš Pitsbergo, širduk.
Advokatas.
Ir pažįsta kelis Pitsbergo futbolo komandos narius.
Argi ne nuostabu?
Jūs vedęs? Turite vaikų?
Taip. Turiu sūnų ir dukrą.
Gerai.
Tikiuosi, mėgsti vištieną.
Mėgstu keptą vištieną.
Tai labai panašu.
Patiekalas vadinasi vištiena cordon bleu, labai skani.
Gerai. Suvalgysiu.
Kai grįžau į savo vietą,
Haris kažką šnabždėjo mamai į ausį.
Palaukiau, kol, kaip pasirodė, jis baigė, kad negaučiau pylos.
Nuostabus vyriškis.
Taisyklingai kalba.
Mamai patiko, kai žmonės kalbėdavo
taisyklingai, aiškiai tardami žodžius.
Jai nepatiko akcentai,
nebent žmonės turėjo jais kalbėti dėl vaidmens.
Ji sakė, kad kalba atskleidžia žmonių išsilavinimą.
Jos draugė Džulija buvo graži moteris,
turtinga, ištekėjusi už turtingo išradėjo
ir turinti bemaž viską,
tačiau mama niekaip negalėjo susitaikyti
su jos ryškiu Naujojo Džersio akcentu.
Ji sakydavo: „Kaip gaila.
Graži ir turtinga, o kalba su siaubingu akcentu.“
Įdomiausia tai, jog kartais
mama imdavo kalbėti su tokiu pat akcentu.
Jei kada nors būsime Pitsberge, širduk, Haris nusives mus vakarienės.
Su savo žmona ir vaikais?
Proto bokštas.
Už lango nakties tamsa virto
sniego debesimis,
o aš pajutau, jog šalia manęs kai ką padėjo.
Čia tau.
Iš kvapo supratau, kad tai vištiena cordon bleu.
Buvo išties panašu į keptą vištieną, tik atrodė geriau.
Aš čiupau įrankius.
Mėgstu vištieną ir mėgstu sūrį.
Bet abejoju, ar noriu valgyt visa tai vienu metu.
Mama, man neskanu.
Galima dar kolos?
Žinoma, širduk.
Lėktuvui ėmus leistis ties Pitsbergu,
pagaliau galėjau paspoksoti pro langą.
Skridome žemiau debesų,
ir labai stipriai snigo.
Apačioje gražiai mirgėjo miestas,
virš kurio gausiai snigo.
Tada pagalvojau, kad galbūt
kuriame nors name apačioje lovoje guli vaikas,
klauso praūžiančio lėktuvo
ir svarsto: „Kas ten skrenda tuo lėktuvu taip vėlai?
Kur jie skrenda? Ir ar jie miega, ar ne?“
Nusileidome labai švelniai, vos pajutau.
PITSBERGAS
Mėlynos nusileidimo tako švieselės
sningant, atrodė, dar ryškiau švietė.
Kol riedėjome link vartų,
lėktuve pasigirdo pranešimas.
Kalba lėktuvo kapitonas.
Dėl netikėtos pūgos
reisai į Deitoną ir Čikagą vėluos.
Laukite pranešimo.
Dėl kitos informacijos teiraukitės bilietų agento šalia vartų.
Nesijaudinkite.
TWA pasirūpins viešbučiu keleiviams.
- Nemokamai. Taip. - Ačiū.
Vadinasi, gausime viešbučio kambarį?
- Taip. Būkite rami. - Puiku.
Gerai.
Registratūroje paklausiau vyro, kada buvo pastatytas viešbutis.
Sakė, 1952-ais.
Dabar galėjau fantazuoti apie žmones,
kurie vidurnaktį darė tą patį, ką ir mes,
nuo pat 1952-ųjų.
Širduk.
Mums paskambins iš oro linijų, kada galėsim skristi,
bet ne anksčiau nei po poros valandų. Todėl pasistenk užmigti.
- Gerai? - Gerai.
Aš nusileisiu į apačią išgerti.
Gerai.
- Gerai. Pabūsi? - Taip.
- Gerai. Myliu tave. - Aš irgi tave myliu.
Nujaučiau, tai susiję su Hariu,
bet liežuvį prilaikiau.
Alio?
Taip, ateisime.
Išbėgau pro duris, perskridau koridoriumi
ir ėmiau spaudyti lifto mygtuką.
Ne, liaukis.
Mama! Mama, greičiau! Pavėluosime į mūsų lėktuvą!
Mama, greičiau! Lėktuvas išskrenda po 20 minučių!
Pavėluosime!
Mačiau, kaip mama išeina iš kito kambario.
Ateinu.
Tai nebuvo svarbu, net jei ji buvo su Hariu.
Svarbiausia buvo tai, kad turėjome vos per 20 min.
surasti vartus ir įlipti į lėktuvą.
Kaip trečiai valandai ryto, mama buvo labai gerai nusiteikusi.
Aš irgi.
Trys valandos miego, ir toliau tęsiame savo kelionę.
Skrydis iš Pitsbergo į Deitoną truko mažiau nei valandą,
ir buvo, kai dabar pagalvoju, kur kas įdomesnis.
Per šias 40 minučių mačiau mamą išgyvenant tiek emocijų,
kiek niekada nebuvau matęs.
Ką ji jai pasakojo?
Vėliau, žinoma, sužinojau Liz istoriją.
Aš prisimenu tik,
kad buvau labai sutrikusi.
Bet man buvo vos devyneri, kai mes bandėme bėgti iš šalies,
tačiau tai pavyko tik mudviem su broliu.
Ir, deja, jie išvedė mūsų tėvus mums matant.
Mieloji.
Ne, man viskas gerai. Tikrai. Aš su tuo susitaikiau.
Tais laikais Niujorke rodė TV laidą
„Prisiminkite mus“.
Joje rodė tikrus kadrus iš nacių laikų.
Pažiūrėjęs tą laidą, sapnavau siaubingai daug košmarų.
Visad užjaučiau Liz.
Taigi, mano mamai ji labai patiko.
Lyg tas faktas, jog kas nors išgyveno daugiau skausmo,
tam tikru būdu ją ramino.
Staiga pasigailėjau, kad nesusipažinau su trimetriniu žmogumi.
Bent jau turėčiau dabar su kuo pakalbėti.
Tačiau šiąnakt mano draugės buvo nakties žvaigždės.
Tylios naktys, tylios žvaigždės
Tyliai skamba mano gitara
Sklendžia mus supančioje tyloje
Sustojimo Deitone metu nusprendėme likti lėktuve.
Mes su mama gavome progą pasnausti.
DEITONAS
Lėktuvas pakilo mums nepabudus.
Liz leido mums miegoti, nes buvome prisisegę saugos diržus.
Deitone į lėktuvą neįlipo niekas.
Joks įdomesnis žmogus.
Ir kodėl turėtų ketvirtą valandą ryto?
ČIKAGA
Taigi, mes miegojome iki pat Čikagos.
Mums atvykus į gana naują O'Hero terminalą, buvo dar tamsu.
Tai paskutinė mano stotelė.
Mano namų bazė.
Bet aš turiu jums porą staigmenų.
Aš jums abiem parūpinau
skrydį pirmąja klase
į Kanzas Sitį ir Denverį.
O Denveryje jūsų lauks dar viena maža staigmenėlė.
Taigi…
Čia viskas surašyta.
Šį bilietą parodyk kasoje.
- Gerai? - Ačiū tau.
- Gerai. Lik sveika. - Ačiū.
Aš galvojau tik apie tai, kiek mums būtų kainavę
pirmos klasės bilietai.
Apie 185 dolerių tik į vieną pusę.
Kiek už tai galėčiau nusipirkt žaislų ir dešrainių.
Įskaitant dvi ar tris tokias keliones kaip mūsų.
Kokia nuostabi mergina toji Liz.
Staiga pasikeitė mamos maniera.
Ji pasikeitė tiesiog akyse.
Ji ėjo tiesia nugara, iškėlusi smakrą, oriai.
Mes skrisime pirmąja klase.
Ir ji buvo aktorė, skrendanti į Vakarų pakrantę pirmąja klase.
Žinau, kad ji gailėjosi, jog neužsivilko to dirbtinio leopardo kailio palto,
nuo kurio aš ją atkalbėjau dar namuose.
Paskambino iš Holivudo.
Prašė atskrist artimiausiu reisu.
Jūs aktorė?
Taip. Kaip atspėjote?
Mama kartais imdavo ir pasakydavo kažką tokio visai neprašyta.
Sėkmės Holivude.
Ačiū.
Terminalas buvo nuostabus. Ir kažkodėl
ketvirtą ryto dirbo dešrainių užkandinė.
- Sveiki. - Aš norėjau dviejų.
Mama užsakė vieną.
- Galiu paimti? - Taip.
Galima dar vieno?
Ar tikrai tikrai suvalgysi dar vieną dešrainį?
Taip, tikrai tikrai.
Gerai.
Nuo gyvenimo medžio…
Pirmoji klasė sraigtiniuose lėktuvuose
būdavo įrengta lėktuvo gale, kitaip nei reaktyviniuose lėktuvuose.
Visų pirma pastebėjau, kad kėdės buvo didesnės.
Visų antra, ant sienos buvo gražus meno kūrinys.
Tai išties geras pasirinkimas
Geriausia laukia ateity
Mieloji, ar viskas tiks?
Manai, matei saulę Bet nematei jos šviečiant
Kilome kur kas tyliau.
Gal dėl to pirmoji klasė buvo įrengta gale.
Reaktyviniuose lėktuvuose tyliau būna priekyje.
Mama išties nuoširdžiai džiaugėsi atsidūrusi pirmoje klasėje.
Žinai, jei kino studija mane iškviestų,
Ekrano aktorių gildija reikalautų, kad skrisčiau būtent pirmąja klase.
Tokios taisyklės.
Lėktuvui skrendant į Vakarus,
mačiau kylančią saulę.
Mums lengvai pasisukus į dešinę,
saulė sušvito pro langą
ir nušvietė mamos veidą.
Pameni, mielasis, kai vaidinau spektaklyje „Nušvieskite dangų“?
Toji kritikė tada rašė, kad esu tarsi Kroford ir Stenvik derinys.
Išties meistriška vaidyba.
Argi ne nuostabu buvo?
Tingi popietė…
Dešinėje pamačiau auksu žvilgančias užuolaidas.
Man tapo smalsu, kas už jų.
Akimis paieškojau stiuardesės.
Prie virtuvės skyriaus stovėjo viena.
Aš daviau jai ženklą,
kaip mokykloje mokytojai.
Aukšta, įdegusi, jauna ir graži
Mergina iš Ipanemos eina
Jai einant pro šalį
Visi dūsauja: „Ak“
Taip? Kuo galiu tau padėti?
Jos balsas man pasirodė girdėtas.
Panašus į balsą pranešėjos, kurį girdėjau Niujorko terminale.
Aš būtent taip ir įsivaizdavau šio balso savininkę.
Kam tas daiktas?
Tai gultas ilgų naktinių vidaus skrydžių keleiviams.
Bet mes jų jau nebenaudojame.
O kada naudojote? Kuriais metais?
Kodėl liovėtės naudoję? Kiek tokių čia turite?
Gal atsakysiu į klausimus po vieną.
Gerai.
Nuo tada, kai lėktuvas buvo pagamintas
iki reaktyvinių lėktuvų atsiradimo 1959 m.
Ši paslauga buvo naudojama ilgesniems tiesioginiams skrydžiams.
Kai skrydis trukdavo, sakykim, virš aštuonių valandų.
Kai tekdavo skrist visą naktį per visą šalį.
Ten žmonės miegodavo. Tai įeidavo į pirmos klasės kainą.
Geras.
Iš kur tiek daug žinote?
Mano mama jau seniai dirba oro linijose.
Pradėjo nuo stiuardesės ketvirtajame dešimtmetyje.
Išėjo į pensiją 1939 m.
ir iki dabar dirba pranešėja Niujorko oro uostuose.
Tuoj grįšiu.
Juokaujat? Rimtai?
Kiek jai dabar metų? Kokiais lėktuvais ji skraidė?
Kur ji sėdi oro uoste, kai pranešinėja?
Jai 58-eri, ir ji daugiausia skraidė DC-3 lėktuvais.
Manau, ji pranešinėja iš tokio kambarėlio TWA terminalo gale.
Turi daug klausimų. Patinka skraidyti, tiesa?
Ar tai pirmas tavo skrydis?
Dorisė atsakė į visus mano klausimus su kaupu.
Ji tapo mano nauja geriausia drauge.
Mama! Pabusk!
Pabusk!
- Kas yra? - Tu nepatikėsi.
Aidlvaildo oro uoste pranešėja dirba Dorisės mama.
Jai 58-eri, ir ji buvo viena pirmųjų stiuardesių.
Mama, tau ji patiks.
Ji kalba be akcento ir yra labai graži.
- Kas? - Dorisė!
Nuostabu, mano vaikuti.
Mama, nevadink manęs taip prie Dorisės, gerai?
Gerai, mielasis. Dabar leisk man miegoti.
Plaukus ji buvo apsikirpusi taip, kaip man patiko.
Šviesios akys.
Negalėjau į ją atsižiūrėti.
Kiek jums metų?
Dvidešimt vieneri.
Koks mėgstamiausias jūsų lėktuvas?
„Boeing 707“.
- Kodėl? - Nes jis gražus ir labai greitas.
Neblogai.
O turit vaikiną?
Turėjau, bet mes neseniai išsiskyrėme.
Mano mama aktorė, žinokit.
Rimtai?
Tai sakydavau, kai norėdavau padaryti gerą įspūdį.
Labai įdomu.
Taip, mes vykstame į Holivudą.
Jai paskambino.
Ji filmuosis su Polu Niumanu, atrodo.
Polu Niumanu, rimtai?
Negaliu patikėti.
Man jau metas.
Mano mamai kažko reikėjo.
Gerai.
O Dieve. Kodėl melavau?
Kaip kvaila.
Būtų pakakę istorijos apie mamą aktorę.
Kanzas Sičio oro uostas nebuvo įdomus.
KANZAS SITIS
Išskyrus žaislų parduotuvę.
O Dieve.
Žaislinis lėktuvo, kuriuo dabar skrendame, modelis su baterija.
Puikiausias žaislas istorijoje, be abejonės.
Durys atsidaro, keleiviai dingsta,
pasirodo stiuardesė.
O Dieve.
Durys užsidaro,
keleiviai vėl pasirodo.
Varikliai suūžia vienas po kito.
O Dieve. Jis rieda.
Gyvenimas buvo toks puikus, jog buvo sunku atsitokėti.
- Kaina 12,95 dol. Su mokesčiais. - Gerai.
Gerai, išrašyti sąskaitą?
Taip. Puiku.
O tada sulaužiau lėktuvą.
Verkiau visą valandą,
net kai kilome į Denverį.
Ši maršruto dalis buvo ilgiausia,
trukusi beveik keturias valandas dėl priešpriešinio vėjo.
Kas nutiko?
Mano lėktuvas sulūžo.
Tikri lėktuvai irgi lūžta, žinojai?
Tikrai?
Taip, žinoma.
Aš nežinojau.
Šie Dorisės žodžiai pakeitė mano gyvenimą.
Man visad buvo sunku priimti tai, jog dalykai būna netobuli
kažkodėl,
ypač mechaniniai daiktai.
Ir štai ji man pasakė atsakymą, kurį kartoju iki šios dienos.
Tikri dalykai irgi lūžta.
Gal nori, paruošiu čia tau pamiegoti?
Taip!
Dorise, ačiū, bet tai nebūtina.
- Mama! - Ne, viskas gerai. Tikrai.
Tuojau paruošiu.
Labai džiaugiausi būdamas čia,
žiūrėjau į dangų pro langą.
Ir negalėjau užmigti.
Norėjau čia ilgiau pabūti, kažką paveikti,
gal net pavalgyti čia.
- Jūsų sūnus sakė, kad jūs aktorė. - Taip.
Turiu pasveikinti jus gavus vaidmenį su Polu Niumanu.
Tai taip įdomu.
Jis turbūt ne taip suprato.
Manęs nelaukia konkretus filmas.
Laukia draugas, kuris gali man padėti patekti į filmą.
Jis žino, kad man patinka Polas Niumanas kaip aktorius,
todėl, matyt, suprato atitinkamai.
Man buvo siaubingai gėda, net gyventi nebenorėjau.
Maistas beveik paruoštas, paklausiu, ar jis ko nors norės.
- Ačiū, Dorise. - Aš tuoj.
Jūs tokia miela.
Maistas jau paruoštas.
Tikiuosi, mėgsti vištieną.
Aš mėgstu keptą vištieną.
Šis patiekalas panašus. Tik skanesnis.
Taip?
Vadinasi vištiena cordon bleu.
Galima man dar kolos?
Žinoma. Aš tuoj.
Gerai.
Vyras, kaip spėjau, 7D vietoje,
daug gėrė ir rūkė „Pall Mall“,
labai stiprias cigaretes be filtro, kaip sakė mama.
„Newport“ cigaretės buvo daug silpnesnės.
Jis vis skaitinėjo tą pačią antraštę,
„Kansas City Star“ laikraščio, atrodo.
„Tragedija: Aidlvailde sudužo reaktyvinis keleivinis lėktuvas.“
Žemiau buvo neryški juodai balta nuotrauka.
Vaikystėje lėktuvų katastrofos man atrodė labiau intriguojančios nei gąsdinančios.
Manau, man buvo sunku suvokti,
jog taip man patikęs daiktas galėtų atnešti nelaimę,
nekalbant jau apie mirtį.
Tada nugirdau jį kalbant su kita stiuardese, ne Dorise.
Pone, ar viskas gerai?
Po teisybei, ne.
Sunku tai skaityti, nes visai neseniai
aš nusipirkau bilietus iš Čikagos į Niujorką verslo reikalais
ir nepatekau į lėktuvą.
Prašiau, kad skirtų man vietą, bet manęs neįleido.
Pasukau namo nusiminęs, bet grįžęs
įsijungiau TV ir pamačiau, kad mano lėktuvas sudužo.
Tas, kuriuo turėjau išskristi.
Taigi, aš labai bijau skristi.
Labai apgailestauju.
Bet galiu jus patikinti, kad nieko nenutiks, viskas bus gerai.
Ir jei ko nors reikės, aš šalia.
Taip. Gera žinoti.
Spėju, jis turėjo teisę bijoti.
Be to, kaip aš galėčiau jį nuraminti?
Mano lėktuvas buvo sudužęs.
Jis tikriausiai išsigąstų, vos tik jį išvydęs.
Tada man šovė puiki mintis.
Gal kapitonas galėtų jį sutaisyti.
Mano žaislą.
Jūs vedęs?
Ne.
Neseniai išsiskyręs.
Nieko sau sutapimas.
Mano mama – aktorė.
Manau, nežinojau, kas yra sutapimas.
Jis jį sutaisė.
Dieve, jis – geriausias.
Kodėl jam nevedus mano mamos?
Ačiū!
Žinokite, mano mama filmuosis kartu,
regis, sakė, su Kirku Daglasu ir Elizabete Teilor.
Ir Polu Niumanu.
Rimtai? Su Polu Niumanu?
- Nieko sau. - Man jau metas.
Ačiū.
Labas, mielasis.
Kapitonas sutaisė mano lėktuvą.
- Jis toks geras. - Puiku.
Labai džiaugiuosi dėl tavęs, vaikuti.
Ji atrodė patenkinta, ir aš žinojau, kodėl.
Jai patiesė švarią staltiesę
ir padėjo gražiausius porcelianinius indus, kad ji galėtų grožėtis.
Dievuliau.
„Lenox“.
Taip apversti lėkštę prie žmonių yra nemandagu.
Mamai patinka antikvariniai daiktai ir brangus porcelianas.
Ji ėmė garsiai skaityti meniu. Turėjo tokį įprotį.
Skaitė giliu, teatrališku balsu,
nuo kurio restoranuose man darydavosi gėda.
„Užkandis jūsų pasirinkimui: krevečių salotos
ar grybai, įdaryti krabų mėsa.
Pagrindiniam patiekalui siūlome jautieną au jus
- arba vištieną cordon bleu.“ - Vištiena cordon bleu.
Įsikuičiau į savo mažąjį rojų,
atskirą savo pasaulį.
Geras gyvenimas
Kupinas džiaugsmo Regis, idealus
Ačiū.
Geras gyvenimas
Paslepia Visą tavo liūdesį…
Žiūrėdamas žemyn, kur sėdėjo mama,
svarsčiau, kaip šiemet švęsime mano gimtadienį.
Net sukikenau prisiminęs savo penktąjį gimtadienį.
Jis buvo toks smagus, jog užsigeidžiau linksmintis kasdieną.
Mama pasidavė po penkių dienų.
Tada teko susidurti su karčia tiesa:
paprastai gimtadieniai trunka tik vieną dieną.
Bet niekas nesakė, kad negaliu jo švęsti kas mėnesį.
Pamenu tą kartą balandžio mėnesį,
kai pas mus užsukusi mamos draugė tarė:
„Argi jo gimtadienis ne vasarį?“
„Taip – atsakė mama – bet negadink jam nuotaikos.“
Šia prasme mano mama buvo gera.
- Ačiū. - Prašom.
Aš gulėjau ant šono.
Variklių ūžesys man skambėjo kaip lopšinė.
Ir aš užmigau.
Paskui dar daugelį metų
ieškojau savo lėktuvų reisų tvarkaraščiuose
sraigtinio lėktuvo reisų, kad kai turėsiu laiko,
paskraidyčiau vien tam, kad taip pat išsimiegočiau.
O jei svarstai, kodėl…
Gali čia būti kiek panorėjęs, tik būk prisisegęs, gerai?
- Gerai. - Gerai.
Kalba lėktuvo kapitonas.
Tikėtina, kad 20 min. truks vidutinė turbulencija.
Prašome likti savo vietose ir segėti saugos diržus.
Lėktuvą ėmė truputį siūbuoti.
Variklių gausmas šiek tiek pasikeitė, mums kylant virš audros debesies.
Tačiau turbulencija sustiprėjo,
ir kai kurie keleiviai ėmė dairytis aplink
lyg akimis ieškotų, kas gali padėti išspręsti problemą.
Vyras iš 12A vietos atsistojo
ir keistai nulingavo į lėktuvo galą.
Viskas gerai?
Jis sušuko kažkam nematomam.
Nesekiokite paskui mane!
Pone? Pone, galiu jums padėti?
Nepažįstama man stiuardesė pribėgo prie jo.
- Pone, galiu jums padėti? Viskas gerai. - Koks keistas vaizdas.
Vyras rankomis laikė jaunos moters kaklą,
o ji laikė jo kaklą.
Tarp jų abiejų akivaizdžiai tvyrojo įtampa.
Aš suprantu. Pati tą išgyvenau.
Bet staiga jie ėmė kuo paprasčiausiai kalbėtis.
Ši situacija kur kas sudėtingesnė nei atrodo.
- Problema. - Iškvėpkite.
Ačiū.
Kai jis įlipo į lėktuvą prieš visus kitus,
panašu, kad buvo prigirdytas vaistų,
nes turėjo skristi į psichiatrinę ligoninę Denveryje.
Labai dėkoju.
- Nusiraminkite. - Atleiskite.
Jei ko reikės, praneškite.
Jie taip ramiai kalbėjosi.
Buvo sunku patikėti, kad nutiko rimta problema.
Visi kartu jie sugebėjo jį nuraminti.
Tačiau visi buvome vis tiek sunerimę, kol neišlipome iš lėktuvo.
- Prisėskite, gerai? - Taip, viskas gerai.
DENVERIS
Sėkmės filme su Polu Niumanu.
Dėkoju.
Man jos prireiks.
Kaip manai, kodėl sulūžo mūsų lėktuvas?
Nežinau, mielasis,
bet dabar viskas gerai.
Mes gerai išsimiegosime.
O rytoj mūsų laukia puikus skrydis.
Paskaitykime kartu pjesę, ką pasakysi?
Siūlau paskaityti „Filadelfijos istoriją“.
- Gerai. - Puiku.
Tą vakarą Denveryje buvo smagu.
Mama perskaitė du pjesės veiksmus.
Kiek prisimenu,
mama vietoje pasakų man visada skaitydavo pjeses.
Priešpiečių nuėjome į restoraną Denverio terminale.
Valgiau keptą sumuštinį su sūriu, gėriau kolą ir stebėjau lėktuvus.
Buvo nuostabu.
Kas galėtų pranokti tai, ką iki šiol patyriau?
Niekas.
Norėjau gyventi amžinai.
- Gero skrydžio. - Ačiū. Gero skrydžio.
Sveiki, ten turėtų būti viskas parašyta.
Taip, Liz mane įspėjo.
Palauk! Mes ne prie tų vartų!
Mama, pavėluosime į lėktuvą!
Čia ne tas, mama. Sakau tau!
Tai tiesioginis reaktyvinio lėktuvo reisas į Los Andželą.
Aš tai mintinai žinau.
„StarStream Boeing 707“ lėktuvo „Royal Ambassador“ paslaugų paketas.
- Ačiū. Paimsiu ir jam. - Gero skrydžio.
Ačiū.
Tai staigmena, mielasis.
Mes skrisime reaktyviniu lėktuvu.
Ką?
Negaliu patikėti.
Į Los Andželą skrisime „Boeing 707“.
Argi nesidžiaugi, mielasis?
Tai staigmena nuo Liz.
Kas ne taip, vaikuti?
Nieko, tiesiog…
Kai įlipsime, tu imsi maivytis.
Eime link vartų, gerai?
Aš tikrai džiaugiausi.
Tačiau kartais nemokėdavau to parodyti.
Jutau lyg ir netektį.
Gal dėl to, kad teko atsisveikinti su mielu senu lėktuvu,
o gal dėl to, kad nebepamatysiu Dorisės.
Ji man nieko nepasakė, ir dėl to jaučiausi blogai.
Ir tada išvydau jį. Tobulą lėktuvą.
Tai – menas. Patikėkite, tai – menas.
Skridau reaktyviniu lėktuvu pirmąja klase.
Negalėjau patikėti.
Mama leido man sėdėti atskirai,
kad galėčiau apsimesti, jog keliauju savarankiškai.
Ji nusprendė atsisėsti šalia mielos moters vardu Barbara.
Lėktuvui pagreitėjus, prilipau prie atkaltės.
Fantastiška.
Išties buvo fantastiška.
Lyg strėlė šovėme į orą.
Nespėjus nė mirktelėti, skridome virš Kolorado kalnų.
Sniegingos viršūnės, tviskančios popietės saulėje, atrodė nepakartojamai.
Lėktuvui išsilyginus, pasigirdo kapitono balsas.
Ponios ir ponai, sveiki įžengę į reaktyvinių lėktuvų erą.
Skrendame 965 km/val. greičiu 10 000 m aukštyje.
Los Andželą pasieksime po valandos ir 52 minučių.
Taigi, patogiai įsitaisykite ir pasimėgaukite skrydžiu.
Vaišinu šampanu.
Barbara buvo truputį vyresnė už mamą,
bet graži ir, kaip mamai patinka,
rafinuota, pasiturinti moteris, kalbanti be akcento.
Ne.
Mano vyras, deja, mirė prieš daug metų.
Jis buvo vardu Henris ir…
Papasakosiu, kaip tai nutiko.
Jis pakilo į sceną priimti „Crocker“ banko prezidento įgaliojimų,
- ir jį ištiko baisus širdies smūgis. - O Dieve.
- Barbara. - Keturiasdešimt trejų metų.
Nusprendžiau pasivaikščioti po saloną.
Vaikščiojau gana pasipūtęs.
Kaip gali tik aštuonmetis berniukas,
žinantis, kad daro kai ką labai ypatingo.
Kairėje pusėje
pamačiau kitą berniuką.
Jis buvo jaunesnis už mane.
Gal kokiais dvejais metais.
Rankose jis laikė oficialų oro linijų gidą arba OAG,
kokį turi tik didelių įmonių kelionių agentai.
Ar čia paskutinis OAG?
Mano tėčiui atsiunčia pačiam pirmam.
Vajė, tau pasisekė.
Aš tuoj.
Mama, suradau geriausią draugą!
- Jis turi OAG. Vajė… - Džefai, mielasis.
Džefai, čia Barbara.
Nori tikėk, nori ne, jos tėvas yra oro linijų savininkas.
„Trans Caribbean“ oro linijų.
- Tikrai? - Taip.
Žinok, tėvas net mano vardą, Barbara, užrašė
ant naujutėlaičio DC-8 reaktyvinio lėktuvo nosies.
Kaip kietai.
Lėktuvas su jos vardu.
Ar man likt čia, ar grįžt pas naująjį draugą Skiperį?
Vaikai.
Visą valandą plepėjome
apie tai, kas žavėjo tik mudu su Skiperiu.
Gali patikėti, kad TWA iki 1960-ųjų turėjo
tiesioginį skrydį iš Londono į San Franciską, trukusį 22 valandas?
Rimtai?
Kitų mano draugų nedomino aviacija,
bet dabar turiu Skiperį.
- Kur tavo tėvas? - Ten.
Kuo jis užsiima?
- Advokatas. - O kur tavo mama?
Ji mirė, kai man buvo treji.
Tikrai? Ar turi naują mamą?
Ne, po mamos mirties tėtis turėjo dar dvi žmonas,
bet jos irgi mirė nuo vėžio.
- Abi. - Juokauji.
Ar jis kalba su akcentu?
Nežinau. Ar tai svarbu?
Taip.
Manau, kad be.
Puiku. Jis patiks mano mamai.
Jai patinka žmonės be akcento.
Už Holivudą.
- Už mus. - Taip.
- Vis dar negaliu… - Mama!
Turiu naują geriausią draugą,
jo tėtis turtingas, liūdnas ir kalba be akcento.
Tai būtinai pasakyk, kur aš sėdžiu.
Labas.
Kodėl jūs čia?
Susikeičiau pamainomis, kad galėčiau su jumis pasimatyti.
Aš niekada nesiprausiu veido.
Tai buvo per gerai.
Mano mergina, mano draugas, mano mamos naujas vyras, tikiuosi.
Ir visi mes viename lėktuve lekiame į Vakarus.
Geriau būti moksliškai neįmanoma.
Sveiki. Gal pasiūlyti kepsnio?
- Ne. - Ne.
Ar mėgstate vištieną?
Nelabai.
Nemėgstate keptos vištienos?
Mėgstu keptą vištieną.
Tai labai panašu.
Patiekalas vadinasi vištiena cordon bleu.
Bet mūsų lėktuvuose siūlome vaikišką meniu,
kuriame galite rinktis dešrainį, mėsainį
arba sumuštinį su riešutų sviestu ir džemu.
Man prašyčiau dešrainį su garstyčiomis.
Aš valgysiu dešrainį be garstyčių ir be kečupo.
Puiku.
Maniau, nualpsiu.
Dešrainis 10 668 m aukštyje?
Iš laimės pritrūkau ž-žodžių.
Bet turėjau ką nors pasakyti, todėl pasisukau į Skipą.
Man patinka tavo oficialus oro linijų gidas.
Ačiū.
Saulė švietė, dangus buvo vaiskiai mėlynas,
ir aš valgiau dešrainį, gėriau kolą
su savo naujuoju geriausiu draugu, lėkdamas 965 km/val. greičiu.
Nuo tos akimirkos niekada nemaniau, kad gali būti geriau.
LOS ANDŽELAS
Lėktuvui riedant,
oro uoste mačiau naują restoraną, statytą kosmoso stiliumi.
Jis buvo išties gražus.
Pamaniau, kad norėčiau ten kada nors pavalgyti.
Per langą mačiau,
kaip prie mūsų lėktuvo privažiuoja laiptai.
Mama, ten pilna kino kamerų.
- Juokauji. - Ne, nejuokauja.
- Dėl visa ko. - Taip.
Atrodai nuostabiai.
Ką ten tos kino kameros daro?
Dėl mūsų lėktuvo kapitono.
Jam suėjo 62-eji, ir tai buvo paskutinis jo reisas.
Dorisė man pasakojo apie tave.
- Tu vardu Džefas? - Taip.
Gal nori išlipti kartu su manimi?
„Life Magazine“ ėmė iš jo interviu.
Ir paskutinis klausimas.
Ką veiksite išėjęs į pensiją?
Aš dar oficialiai nepasirašiau dokumentų,
bet, jei jau privertėte mane išeit į pensiją priešais jūsų kameras…
Manau, kad…
vis tik norėčiau
atiduoti savo ženklelį
šiam jaunuoliui,
kuris, kaip manau…
yra gimęs skraidyti.
Tą akimirką priėmiau taip rimtai,
jog šiandien pats esu lėktuvo kapitonas.
Vedžiau Dorisę, nors teko gerokai palaukti.
Trylika metų, jei tiksliai.
Tačiau mes abu labai laimingi.
Tikra aviatorių pora.
Matau ją beveik kasdieną.
Ji yra naujas JFK oro uosto balsas, o aš skraidau reisu Niujorkas–Los Andželas.
Labai patogu.
Taip.
Jei jums įdomu, mano mama neištekėjo už Skiperio tėčio,
bet susitikinėjo su juo gana ilgai.
Mes visi apsimetinėjome, kad jie susituoks.
Tačiau ji labai laiminga.
Ji moko aktorystės Pasadenos menų centre Kalifornijoje.
Jai dabar 80-imt, ir ji mėgaujasi jaunų vaikinų draugija.
O Liz – jos mėgstamiausia mokinė jau beveik 20 metų.
Nuostabus buvo gyvenimas.
ŠIS FILMAS SKIRIAMAS
KELEI
DŽETUI
BENUI
IR ELAI
MANO MAMAI IR TĖVUI
MANO BROLIAMS IR SESĖMS
ESANTIEMS MANO GYVENIMO ĮKVĖPIMU!
TEKSTĄ SKAITĖ DŽONAS TRAVOLTA
TAI IŠGALVOTAS KŪRINYS.
BET KOKS SUTAPIMAS SU TIKRAIS ŽMONĖMIS,
GYVAIS IR MIRUSIAIS, ARBA SU TIKRAIS ĮVYKIAIS
YRA TIK ATSITIKTINIS.
Išvertė Egidija Namavičė