Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
JOHN TRAVOLTA FILMJE
JOHN TRAVOLTA KÖNYVE ALAPJÁN
RENDEZTE: JOHN TRAVOLTA
1962. DECEMBER 28.
IDLEWILD REPTÉR, NEW YORK
Késő éjszaka volt, és a terminálban alig lézengtek páran.
Az anyám látott egy fotót Liz Taylorról egy bemutatásra váró filmből,
A fontos személyek volt a címe.
Pont egy olyan kabátot akart,
csak ő a sajátját egy templomi garázsvásáron vette,
ahová a gazdagok beadták a használt ruháikat.
- Szia, nagyi. - Szervusz, édesem!
Hiányozni fogsz.
Ég veled, anya.
Ég veled, kicsim.
Utolsó felhívás a Trans World Airlines
700-as Royal Ambassador Super Jet londoni járatára.
Beszállás most a hármas kapunál.
Kérjük, szálljanak be.
A hangosbemondó hangja olyan igényesnek hatott.
Úgy képzeltem, hogy egy igazán gyönyörű nőé lehet,
leginkább valamiféle színésznőé.
Talán ha úgy csinálok, mint Marilyn Monroe,
a jegyintéző első osztályra ültet minket.
Azt is mondta, hogy minden italt a ház fizet,
ha az ember így repül.
Persze, ez engem nem igazán érdekelt, a fő, hogy tényleg repüljünk.
Trans World Airlines, 393-as járat,
Super Constellation szolgáltatás Pittsburghbe,
Daytonba, Chicagóba, Kansas Citybe,
Denverbe és Los Angelesbe.
Beszállás most a Nyugati Árkádnál.
Kérjük, szálljanak fel a gépre.
Olyasfajta izgalom szaladt át a testemen, amilyet még sosem éreztem.
Azt tudni, hogy perceken belül életemben először repülni fogok,
semmihez sem volt fogható,
ahhoz sem, mikor doktorost játszottunk a környékbeliekkel.
És ez nagy szó egy nyolcévestől.
Mindenre emlékszem abból az éjszakából.
Hogy halványak voltak a fények a terminálban,
a légitársaság címerének a színeire,
ahogy gyorsan haladtunk a kapuhoz a Nyugati Árkádnál.
Még anyám is izgatottnak tűnt,
de egész biztosan teljesen más okból.
Valószínűleg az esetleges ingyenitalok miatt,
vagy a lehetőségtől, hogy megismer egy jóképű férfit a gépen.
Az anyám úgy 49 éves lehetett, és igen vonzó.
Kék szemű, szép hajú,
és a korához képest jó alakú, így mondta.
Még jobb alakja lett volna, ha nem olyan későn szül engem.
És sok férfi egyáltalán nem bán egy pici pocit.
Egyesek számára kifejezetten szexi, úgy vélte.
Talán beleszeret valami igazán menő arcba,
például a gép kapitányába, vagy valami.
Nagyon mókás volt átvágtatni az Idlewild reptéren.
Nem hittem el, hogy ezúttal tényleg, igazából repülni fogunk.
Leginkább azért jártunk a reptérre, hogy kikísérjünk másokat.
Anyámnak egyszer tényleg repülnie kellett a melóba,
valami darabra, amiben játszott a nyári szezonban.
De most én is mehetek.
Minden nagyon szürreálisnak tűnt.
A szívem a torkomban dobogott.
Úgy tűnt, mintha az egész lassított felvétel lenne.
A gép gyönyörű volt.
Ezüst és fehér, két piros díszcsíkkal,
és az oldalára volt festve a TWA három betűje.
Ó, micsoda látvány!
A hideg szél az arcomba fújt, de nem zavarhatta meg az első szerelem élményét.
Megjelenésében nemes, erős és hatalmas benyomást keltett.
Így kezdődött az az élmény, amit sosem felejtek el.
Ahogy a lépcsőkön felfelé a gépbe igyekeztünk,
észrevettem valami nagyon különlegeset.
Nem szállt be velünk túl sok ember.
Igazából csak néhányan.
Ekkor úgy tettem, mintha a gép csak értem és az anyámért jött volna.
Hát nem különleges?
Köszöntöm önöket. Itt bent sokkal melegebb van.
A légikísérő a lépcső tetején magas volt, és vékony,
és meleg volt a mosolya.
Kapnak térképet és egy vészútmutatót is.
Valamiben más volt, mint a többiek.
Nehéz volt rátapintani, miben.
Anyám később elég jól összeismerkedett vele. Szinte legjobb barátnők lettek.
Megkérdeztem tőle, Liz miért tűnt másnak a többiekhez képest,
és anyám azt mondta, hogy mert mélység
s igazi bánat van az életében, mivel koncentrációs táborban volt.
Amikor a hajtóművek egyesével beindultak,
egy ránézésre is nagynak, puhának, kényelmesnek tűnő székben ültem.
Alig hallottam őket.
Forogtak a nagy propellerek, miközben tűzcsóvák jöttek a kivezető nyíláson.
Tudtam, ez már a sugárhajtásúak kora, de valahogy izgalmas volt olyan gépen ülni,
ami kétszer annyi idő alatt ér célba, mint egy sugárhajtású,
főleg az első repülőutamon.
Emlékszem, egy fekete, virágos tárcában gyűjtögettem a fémpénzeimet.
A nagymamádtól, az én anyukámtól
kaptam ezt a virágos tárcát, hogy ebben spóroljak.
És most te kezdj spórolni ebben,
és akkor talán elmehetünk együtt egy rövid útra.
Elmehetnénk Philadelphiába, Hartfordba…
Elmehetnénk Bostonba!
Igen.
Az páratlan volt, amikor az anyám izgalomba jött valami miatt.
Úgy tűnt, az egész világ csupa fény és remény.
Jól van.
Azt akartam, hogy meglepetés legyen,
de Los Angelesbe költözünk.
Ko… Komolyan?
Van egy rendező barátom az Allentown Playhouse-ban,
aki azt ígérte, hogy ha februárig átköltözünk nyugatra,
szerez nekem valami munkát egy filmben.
Komolyan?
Nem is hiszem el!
Anya már maga mögött tudhatott
jó néhány statisztamunkát,
így ez nem tűnt olyan elrugaszkodottnak.
Emellett színjátszást tanított az iskolában,
és azelőtt főállású színházi karriere volt.
És amikor nem dolgozott, én voltam a legjobb közönsége.
Rögtön jövök.
Azonnal meg kell néznem a menetrendjeimet.
Lényegében felrepültem a szobámba,
ahol a repülőmenetrendjeim voltak.
United, American, TWA.
Itt is van. „Propelleres, csak oda, éjszakai.
Teljes díj: 95 dollár. Gyerekeknek féláras.”
Ez az!
Most jöhetnek az indulási idők.
„Trans World Airlines, 393-as járat
indul az Idlewild reptérről 21.00-kor,
Super Constellation szolgáltatás Los Angelesbe
szakaszos megállással Pittsburghben,
Daytonban, Chicagóban, Kansas Cityben, Denverben és Los Angelesben.
Érkezés másnap 15.00-kor.”
Csak a Trans World Airlines
köti össze az USA 70 városát 15 nagyvárossal a tengeren túlon.
Országosan, globálisan
Akire számíthat…
TWA
TWA, utazni élj
Mire újra lementem, a nappaliban már nem égtek a lámpák.
És a hifi rádió részéből lágyan szólt
a „Wives and Lovers” Jack Jonestól.
Anyám cigarettája égett a sötétben, mellette egy pohár fehérbor.
Aggódni kezdtem, hogy amit a Los Angelesbe költözésről mondott,
az talán nem igaz.
Tán csak az álmodozásainak egyik tárgya.
Na mindegy.
Gondoltam, a rövid útra még mindig spórolhatok.
Talán még… még egyszer átnézem a menetrendjeimet.
A nagymamámnak egy ’57-es Plymouth Belvedere-je volt.
Ott voltunk hát 1962 decemberében,
úton az Idlewild reptérre, és a 393-as járat járt a fejemben.
Mikor érünk oda?
Édesem, amikor a távolságmérő eléri a 62-t,
akkor leszünk ott.
Nagyon vicces volt nézni az óriásplakátokat,
ahogy az ember előtt álló lehetőségekkel hivalkodtak, például:
„Repüljön a Pan Ammel hét óra alatt Párizsba.”
Vagy: „TWA, a legjobb út Kaliforniába.”
És most itt vagyok ezen a repülőn,
és a legtávolabbi útra megyek a légitársaság ajánlatából.
Összesen körülbelül 15 ember volt az út ezen első szakaszán.
Vadászsapka volt rajtam, amit elfelejtettem levenni,
valószínűleg mert a hidegről jöttem be.
Akárhogy is, felszálláskor így néztem ki.
Tudtam, hogy anyám örül az örömömnek,
de e pillanatban türelmetlenül várta a felszállást,
hogy rágyújthasson és ihasson egyet.
Nagy élvezettel néztem, ahogy a tűz kilövell a hajtóművek hátulján.
A fedélzeti magazin szerint
ez jellemző a propelleres hajtóművekre.
Repülj velem
Repülj velem, szállj
Ha rád fér egy egzotikus koktél
Messze Bombayben van egy bár…
Ahogy gyorsultunk a kifutón, megint rám tört az a szürreális érzés.
És abban a pillanatban a repülő felemelkedett a földről.
El se hiszem, hogy repülök.
Az anyám egyenesen előre nézett, aztán felém fordult, és rám mosolygott.
Mindig így fogok emlékezni az anyámra.
A felszállás sokkal finomabb érzés volt, mint ahogy elképzeltem.
Valami oknál fogva minden, ami addig velünk történt azon az éjen,
tökéletesnek tűnt.
Évekig akármilyen negatív élmény ért is,
onnan, hogy elindulok a reptérre,
ameddig megérkezem a célállomásomig,
az élet biztonságosnak tűnt, és én pedig boldog voltam.
Anyám a Manhattant szerette,
én viszont a Coca Colát.
Liz megjelent az ülésünk mellett.
Na, mit hozhatok inni?
- Kaphatok egy kólát? - Persze.
- Szeretnék egy Manhattant. - Hogyne.
És most már lehet dohányozni?
Persze, igen.
Newport füstszűrős cigaretta.
Az a türkizkék doboz a közepén a félholddal
mindig kellemes emlékeket ébreszt bennem.
Ahogy rágyújt,
és az az első elégedetten kifújt füst elhagyja a száját,
arra gondolok: „Milyen ünnepélyes.”
Anyám minden színházi barátja dohányzott.
Ami azt illeti, nem jut eszembe olyan felnőtt, aki nem.
Minden csillagot láttam az éjszakai égbolton.
Legalábbis úgy tűnt, ahogy kinéztem az ablakon.
„Ez olyan gyönyörű. Az emberek miért nem élnek repülőkön?”
Töprengeni kezdtem azon, hogy néha otthon késő éjjel
ébren fekszem az ágyban,
és hallgatom valami repülő zúgását, ami elrepül a ház fölött,
valószínűleg a Newarkról vagy a LaGuardiáról felszállva.
És arra gondolok: „Hová megy ez a gép ilyen későn?
Kik utaznak rajta?
És alszanak? Vannak ágyak a gépen?”
És most itt vagyok,
talán pont azon a repülőn, amiről tűnődtem.
A 3D helyen ülő úr szeretné, ha ezt meginná az ő egészségére.
Ó, milyen kedves tőle.
Ó, kérem, köszönje meg a nevemben.
Amikor anyám le akart nyűgözni valakit,
a hangja gyakran mélyebb és teltebb lett.
Én úgy hívtam, a színházi hangja.
Nem szerette, ha ezt mondtam, de ez sosem gátolta meg abban, hogy használja.
Röviddel ezután, szinte óraműpontossággal
egy rendkívül jóképű úr, 50 év körüli,
leült a folyosó túloldalára ugyanabban a sorban.
Anyámban rögtön felmerült, hogy valóban
ez az úr hívott-e meg minket az italra.
Nem bánja, ha leülök kegyed mellé?
Ha nem ülne le, én magam húznám ide.
Szörnyen izgulok a repülésnél.
Nem is izgulsz.
Ne mondj nekem ellent.
De nem izgulsz, anya.
Édesem, miért nem mész a pilótafülkébe, és ismerkedsz meg a pilótákkal?
Ez igazából jó ötlet volt,
noha úgy véltem, valószínűleg bajban vagyok.
Hát hagytam menni anyát a saját feje után.
Félúton jártam a pilótafülke felé, amikor rendkívül bizarr látványban volt részem.
Helló. Én vagyok a háromméteres ember.
Kérsz egy dedikált kártyát?
Ki vagy?
A 3 MÉTERES EMBER!
A Barnum és Bailey Cirkuszban dolgozom.
Én vagyok a háromméteres ember.
Oké.
A ’60-as évek elején a pilótafülkék ajtaját nem zárták,
és könnyen be lehetett jutni,
általában a légikísérő engedélyével.
Liz nem volt sehol,
de én akkor is kinyitottam a pilótafülke ajtaját.
Bent három férfi nézett előre, úgyhogy nem láttak belépni.
- Mondd meg, hát nem volt gyönyörű? - Pompázatos volt.
Csak nem tudom elhinni, hogy mindannyiunkkal megcsinálta.
- Tudom. - Én elhiszem.
Alig értettem a sztorit, amit egyikük mesélt.
Csak később, idősebb koromban jöttem rá,
hogy valószínűleg szexre utaltak, vagy ilyesmi.
Szervusz, te… Te Pittsburghbe utazol ma éjjel?
Nem, Los Angelesbe.
Hogy kötöttél ki a postagépen?
A lehető legtovább akartam repülőn lenni,
de anyukámnak nem fér bele a sugárhajtású.
Gondoltam, majd tetszik nekik, hogy így szeretem a repülőket,
de ők a kényelmetlenebb oldalát látták, azt hiszem.
Oké. Hát, mi csak Chicagóig leszünk veled.
Szóval, ha elunod magad, nagyon szívesen látunk itt.
Csak legközelebb tényleg kérdezd meg a légikísérőt.
Persze.
Köszönöm.
Mi a háromméteres ember?
Az új barátnőd.
Akárhogy is, repültem, és ráadásul egész éjjel.
Lehetne jobb az élet?
Mire visszaértem a helyemre, anya a második italánál tartott,
és kezdett nagyon fogdosós lenni új barátjával, Harryvel.
Ő a kisfiam, Jeff.
- Szia, Jeff. - Szia.
Ő itt Harry.
Harry pittsburghi, édesem.
Ügyvéd.
És ismeri a Pittsburgh Steelers pár játékosát.
Hát nem durva?
Te nős vagy? Vannak gyerekeid?
Hát igen, nős vagyok. Van egy fiam és egy lányom.
Ó. Az jó.
Remélem, szereted a csirkét.
A rántott csirkét igen.
Hát, ez pont olyan.
A neve csirkés cordon bleu, és nagyon ízletes.
Oké. Akkor kérek.
Mikor visszamentem a helyemre, Harry épp suttogott valamit anyám fülébe.
Vártam, amíg úgy éreztem, végzett, hogy ne kerüljek bajba.
Ó, milyen csodás ember!
Olyan választékos.
Anyám kedvelte a választékosan beszélőket, akik artikuláltan ejtették a szavakat.
Nem nagyon szerette, ha valaki akcentussal beszél,
kivéve, ha egy szerep kedvéért tette az illető.
Azt mondta, a szép beszéd tükrözi, hogy mennyire művelt valaki.
A barátnője, Julia gyönyörű nő volt,
nagyon módos, hozzáment egy gazdag feltalálóhoz,
és úgy tűnt, mindene megvan,
de az anyám sose tudta túltenni magát azon,
hogy nagyon vaskos New Jersey-i akcentusa volt.
Azt mondogatta: „Milyen kár.
Hiába a szépség és gazdagság, ha ott az a szörnyű New Jersey-i akcentus.”
Az volt a vicces, hogy néha
anya is pont ugyanilyen akcentussal beszélt.
Ha bármikor Pittsburghben járnánk, édes, Harry szívesen elvinne minket vacsorázni.
Ó, a nejével és a gyerekeivel?
Okostojás.
Ahogy az éj sötétjéből hófelhők lettek
kint az ablak túloldalán,
érzékeltem, hogy elém tesznek valamit.
Ez a tiéd.
És az illata alapján ez volt a csirkés cordon bleu.
Nahát! Tényleg olyan volt, mint a rántott csirke, csak jobb.
Hozzáláttam.
Szeretem a csirkét, és szeretem a sajtot.
De nem biztos, hogy együtt le tudom gyűrni.
Anyu, ezt nem annyira szeretem.
Kaphatok még egy kólát?
Ó, persze, édesem.
Ahogy elkezdtünk ereszkedni Pittsburgh környékén,
végre kiláttam az ablakunkon.
Már a felhőréteg alatt voltunk,
és elég sűrűn havazott.
Igazából kifejezetten szép volt látni lent a várost,
ahogy átragyogott a hóesésen.
Aztán az jutott eszembe, hogy valószínűleg
van valahol egy gyerek lent valamelyik házban,
aki hallgatja felülről a hajtóművek zúgását,
és azon töpreng: „Kik vannak ezen a gépen ilyen későn?
És hová mennek? És vajon alszanak, vagy sem?”
Alig éreztük a landolást, olyan lágy volt.
A gurulóutat szegélyező kék lámpák
még jobban kitűntek a hóban.
Ahogy a kapuhoz húztak minket,
a hangosbemondón érkezett egy bejelentés.
Itt a kapitány beszél.
A váratlan hóvihar miatt
a Daytonba és Chicagóba utazóknak
várniuk kell a további értesítésig.
Kérjük, további információért keressék a jegyintézőt a kapunál.
Nem kell aggódni.
A TWA gondoskodik hotelről az utasok számára.
- Ingyenesen. Oké. - Köszönöm.
Tehát kapunk hotelszobát?
- Igen. Ne aggódjon. - Remek.
Jól van.
Megkérdeztem a recepcióst, hogy mikor épült a hotel.
Azt mondta, 1952-ben.
Így most fantáziálhattam mindazokról,
akiknek ugyanazt kellett csinálniuk, amit nekünk most, éjnek évadján, 1952 óta.
Jól van, édesem.
A légitársaság telefonálni fog, ha a repülő készen áll,
de az még jó néhány óra. Úgyhogy meg kéne próbálnod aludni.
- Rendben? - Jól van.
Lemegyek a lobbiba egy búcsúitókára.
Jól van.
- Oké. Jól vagy? - Igen.
- Jól van. Szeretlek. - Én is szeretlek.
Valahogy tudtam, hogy ehhez Harrynek is köze van,
de tartottam a számat.
Halló?
Igen, ott leszünk.
Kiszaladtam az ajtón, végig a folyosón,
és újra és újra megnyomtam a lift gombját.
Ne, hagyd már abba!
Anya! Anya, gyere! Lekéssük a gépünket!
Anya, gyere! Megy a gépünk 20 perc múlva!
Le fogjuk késni!
A folyosón végignézve láttam anyámat kilépni egy másik szobából.
Jövök.
Nem számított, az sem, ha Harryvel volt.
Az számított, hogy csak 20 percünk van,
hogy a kapuhoz érjünk, és tovább repüljünk.
A hajnali három órához képest anyámnak szörnyen jó kedve volt. De nekem is.
Három óra alvás, és jöhet az utunk hátralévő része.
A repülés Pittsburghből Daytonba egy szűk óráig tartott,
és visszatekintve sokkal érdekesebb volt.
Néztem, ahogy anyám 40 perc alatt több érzelmen megy keresztül,
mint amit valaha láttam tőle.
Vajon Liz mit mesélhetett neki?
Később persze megismertem Liz teljes történetét.
Nem sok minden rémlik,
csak az, hogy nagyon összezavarodtam.
De csak kilencéves voltam, amikor meg akartunk szökni az országból,
és csak a bátyám és én éltük túl.
És sajnos végig kellett néznünk, ahogy elvitték a szüleinket.
Ó, drágám.
Nem, már jól vagyok. Jól vagyok. Túljutottam ezen.
Akkoriban volt egy tévéműsor a New York-i körzetben,
a címe: Emlékezzetek ránk.
Ebben valódi felvételeket mutattak a náci tettekről.
Valószínűleg leginkább ez a műsor tehetett a rémálmaimról.
Mindig nagyon sajnáltam Lizt.
Na mindegy, anyám a szívén viselte a sorsát.
Mintha az, hogy valaki több lelki szenvedést állt ki nála,
megkönnyebbülést adott volna.
Hirtelen sajnálni kezdtem, hogy nem ismerkedtem össze a háromméteres emberrel.
Legalább lett volna kivel beszélgetnem.
De ma este az éjszakai csillagok voltak a társaim.
Csendes csillagok csendes éje
Gitárom csendes zenéje
Lebeg a köröttünk úszó csendben
Úgy döntöttünk, a gépen maradunk a daytoni megálláskor.
Anyával voltaképpen el is szundítottunk.
Mire felébredtünk, már újra a levegőben voltunk.
Liz hagyott minket aludni, hogyha be volt kötve az övünk.
Daytonban senki sem szállt fel.
Vagyis senki olyan, aki érdekesnek tűnt. Hajnali négykor miért tűnne bárki annak?
Úgyhogy aludtunk Chicagóig.
Még sötét volt, mikor megérkeztünk a valamelyest új O’Hare terminálra.
Ez az utolsó megállóm.
Itt a bázisom.
De terveztem nektek néhány meglepetést.
Mindkettőtöknek elintéztem,
hogy első osztályon repüljetek
Kansas Citybe és Denverbe.
És még egy kis meglepetés fog várni rátok Denverben.
Úgyhogy…
Itt vannak a részletek.
Csak adjátok oda a jegyintézőnek.
- Rendben? - Köszönjük.
- Jól van. Viszlát. - Köszönöm.
Csak arra tudtam gondolni, mibe került volna nekünk,
ha magunknak kell kifizetni az első osztályt.
Nagyjából 185 dollár volt egy útra.
Hogy ebből mennyi játékot és hot dogot vehetnék!
És valószínűleg akár két-három ilyen utazást is.
Micsoda lány ez a Liz!
Hirtelen anyám egész viselkedése átalakult.
Látható volt rajta a változás.
A tartása kiegyenesedett, az állát felszegte, járása nemes lett.
Első osztályon repültünk.
És ő most egy színésznő volt, aki a nyugati partra repül, első osztályon.
Tudom, hogy azt kívánta, bárcsak az a műszőr leopárdbunda lenne rajta,
amiről lebeszéltem, mielőtt eljöttünk otthonról.
Hollywood hívott.
Azt mondták, csípjem el a következő gépet.
Szóval ön színésznő?
Igen. Hogy találta ki?
Anyám gyakran tett ilyen kéretlen megjegyzéseket.
Hajrá Hollywoodban.
Köszönöm.
A terminál gyönyörű volt. És miért, miért nem,
de a hot dogos nyitva volt még hajnali négykor is.
- Helló. - Kettőt kértem.
Anyám egyet rendelt.
- Végeztek? - Igen.
Ehetek még egy hot dogot?
Bizti-mizti kérsz még egy hot dogot?
Igen, bizti-mizti kérek.
Jól van.
Az élet fájáról…
A propelleres gépeken az első osztály
általában a repülő hátuljában volt, másképp, mint a sugárhajtásúaknál.
Az első, amit észrevettem, hogy az ülések nagyobbak.
A második a gyönyörű falfestmény.
De így is jó üzlet
A java csak most jön
És, bébi, nem így a jobb?
Azt hiszed, ez a nap De még nem láttad, hogy ragyog
Amikor felszálltunk, az sokkal halkabb volt.
Valószínűleg ezt az osztályt ezért tették hátra. A sugárhajtásúak elöl csendesebbek.
Anyám őszintén izgatottnak tűnt, hogy az első osztályon van.
Tudod, ha egy filmstúdió hozatna engem ide,
a Filmszínészek Céhe ragaszkodna ahhoz, hogy a stúdió így utaztasson.
Ez a szabály.
Ahogy a repülő tovább szállt nyugat felé,
láttam, hogy a nap kezd felkelni.
Amint egy kicsit jobbra fordultunk,
a napfény besütött az ablakon,
és úgy tűnt, mintha táncot járna anyám arcán.
Emlékszel, drágám, amikor a Borítsd fénybe az eget játsztam a nyári repertoárban?
És a kritika azt mondta, hogy átmenet vagyok Crawford és Stanwyck között.
„Remekbe szabott alakítás.”
Csodás volt, nem igaz?
Ez egy lusta délután…
Ahogy jobbra néztem, megláttam az aranyszínű, csillogó függönyöket.
Azon töprengtem, mi lehet mögöttük.
A folyosón elöl-hátul légikísérőt kerestem.
Láttam egyet a konyha mellett.
Integettem neki,
ahogy az iskolában jeleznék a tanáromnak.
Nyúlánk, barna, ifjú, bájos
Az ipanemai lány itt sétál most
És mikor elhalad
Mindenki felsóhajt, hogy: „Áh”
Igen? Segíthetek?
A hangja oly ismerősen csengett.
Pont olyan volt, mint amit a terminálban hallottam New Yorkban.
Pontosan úgy is nézett ki, mint ahogy azt a nőt elképzeltem.
Az mire van?
Az a hálószolgáltatás az éjszakai országos járatoknak.
Már nem igazán használjuk őket.
Mikor használták? Melyik évben?
Hogyhogy már nem használják? Mennyi van belőlük?
Mi lenne, ha egyesével válaszolnék?
Jó.
Nos, attól kezdve, hogy ez a gép új volt,
addig, amíg a sugárhajtásúak nem jöttek 1959-ben,
ezeket használták a hosszabb nonstop járatokon.
Mindig, amikor a gép, mondjuk, nyolc óránál többet repült.
Mondjuk, egy, az országot átszelő éjszakai járaton.
Az emberek itt alhattak. Benne volt az első osztályú jegyben.
Ó, klassz.
Hogy lehet, hogy ilyen sokat tudsz?
Hát, anyukám évekig dolgozott a repülőzésben,
eredetileg légikísérőként a 30-as években.
Nahát!
És 1939-ben nyugdíjba ment, de azóta is
ő a hangosbemondó a New York-i reptereken.
Rögtön jövök.
Most csak viccel! Tényleg?
Ő most mennyi idős? Milyen repülőkön repült?
A reptéren hol mondja be azokat a közleményeket?
Hát, 58 éves, és főleg DC-3-as gépeken szolgált.
És azt hiszem, egy kis szobában van a TWA-terminál hátuljában.
Sok kérdésed van. Te aztán szeretsz repülnigaz?
Most repülsz először?
Doris minden kérdésemre felelt, sőt. Ő lett a legújabb legjobb barátom.
Anya! Anya! Ébredj!
Fel kell kelned!
- Mi van? - Ezt nem fogod elhinni!
Doris anyukája a bemondó hangja az Idlewild reptéren!
Ötvennyolc éves, és ő volt minden idők egyik első légikísérője!
Anya, imádni fogod!
Egyáltalán nincs akcentusa, és tényleg gyönyörű!
- Ki? - Doris!
Ó, ez csodás, kicsi fiam.
Anya, ne hívj így Doris előtt, jó?
Jól van, drágám. De most hadd aludjak tovább.
A haja pont olyan frizurára volt vágva, amit szerettem.
Fényes szeme volt.
Nem bírtam ki, hogy ne őt bámuljam.
Hány éves vagy?
Huszonegy.
Melyik a kedvenc repülőd?
A Boeing 707-es.
- Miért? - Mert gyönyörű és nagyon gyors.
Ez tényleg remek.
Van barátod?
Volt. De most szakítottunk.
Az anyukám színésznő, tudod?
Komolyan?
Mindig ezzel a dumával jöttem, ha le akartam nyűgözni valakit.
Ez nagyon érdekes.
Igen, Hollywoodba megyünk.
Odahívták.
Valamilyen filmet kell csinálnia Paul Newmannel, azt hiszem.
Paul Newmannel, tényleg?
Ó, el sem hiszem!
Hát, most már mennem kell.
Az anyám kért valamit.
Jól van.
Te jó ég! Miért hazudtam?
Ez akkora butaság volt!
Már lenyűgöztem a színésznős dologgal.
Kansas City reptere nem volt nagyon érdekes.
Leszámítva a játékboltot.
Úristen! Úristen!
Ott az elemes játékváltozata majdnem annak a repülőnek, amin utazunk!
Ez volt minden idők legjobb játéka, kétségtelenül.
Az ajtó nyílik, az utasok eltűnnek,
a légikísérő megjelenik.
Uramisten!
Az ajtó becsukódik.
Az utasok felbukkannak.
A hajtóművek beindulnak, egyesével.
Úristen! Elkezd gurulni!
Az élet ebben a pillanatban olyan szép volt, hogy nehéz volt felocsúdni belőle.
- Akkor 12,95 dollár. Adóval. - Rendben.
Jól van, hadd írjam fel.
Jó. Remek.
Amíg össze nem törtem a gépet.
Egy órán át folyamatosan bőgtem,
beleértve a felszállás idejét is Denver felé.
Ez lett a leghosszabb repülésünk, csaknem négy óra, az ellenszél miatt.
Mi a baj?
Összetört a repülőm.
Az igazi repülők is összetörnek.
Tényleg?
Hát persze.
Hát, ezt nem tudtam.
Az, hogy Doris ezt mondta, örökre megváltoztatta az életem.
Mindig gondom volt azzal, ha valami nem tökéletes
valami oknál fogva,
főleg a mechanikus dolgok esetében.
És neki megvolt a válasza, amit a mai napig használok.
Az igazi dolgok is eltörnek.
Megcsináljam a fekhelyet, hogy alhass kicsit?
Igen!
Doris, köszönjük, de nem szükséges.
- Anya! - Nem, tényleg nem jelent gondot.
Azonnal elkészítem.
Annyira izgatott voltam ezen a fekhelyen,
az eget bámulva az ablakon át…
Egyáltalán nem is tudtam aludni.
Azt akartam, hogy itt lehessek, kicsit szórakozhassak, esetleg itt is ehessek.
- A fia mondta, hogy ön színésznő. - Igen.
És hadd gratuláljak a Paul Newman-es filmjéhez.
Nagyon izgalmas.
A fiam biztosan félreértette.
Nincs egy konkrét film.
Csak egy barát, aki megpróbál kisegíteni.
A fiam tudja, hogy imádom Paul Newmant színészként,
úgyhogy biztos összerakta a kettőt.
Elsüllyedtem szégyenemben, és nem akartam élni többé.
Mindjárt kész az ebéd, jobb, ha megnézem, hogy kér-e.
- Kösz, Doris. - Rögtön jövök.
Maga olyan kedves.
Mindjárt kész az ebéd.
Remélem, szereted a csirkét.
A rántott csirkét igen.
Hát, ez pont olyan. Csak jobb.
Ó, tényleg?
A neve csirkés cordon bleu.
Kaphatok még egy kólát?
Persze. Rögtön jövök.
Oké.
A férfi az általam 7D-nek saccolt helyen
sokat dohányzott, és Pall Mallt szívott,
ami egy nagyon erős, füstszűrő nélküli cigaretta, anya mondta.
A Newport közel sem volt ennyire erős.
Akárhogy is, vissza-visszatért a szalagcímhez az újságban,
ami, úgy tűnt, a The Kansas City Star.
„Katasztrófa: Repülőgép zuhant le Idlewildnál” - írta a címlap.
Alatta pedig valami elmosódott, fekete-fehér fotó.
Kisebb koromban a repülőkatasztrófák inkább érdekeltek, mint felkavartak.
Azt hiszem, túl nagy falat volt felfogni,
hogy valami, amit annyira imádok, bárkinek is ártani tud,
nemhogy ölni.
Aztán meghallottam, mit mond egy másik légikísérőnek, nem Dorisnak.
Uram, jól van?
Igazából nem.
Nehéz ezt olvasni, mert nem olyan sokkal ezelőtt
jegyet vettem Chicagóból New Yorkba üzleti osztályra,
és… és nem értem el a gépemet.
Harcoltam a helyemért, de nem tudtak elhelyezni.
Hazamentem eléggé feldúlva, de mire hazaértem,
és bekapcsoltam a tévét, láttam, hogy a gépem lezuhant.
Amelyikre helyet foglaltam.
Úgyhogy én… én… eléggé félek a repüléstől.
Ezt sajnálattal hallom.
De biztosíthatom, hogy nem lesz semmi baj, rendben vagyunk.
És ha kellek, itt vagyok.
Jól van. Jó tudni.
Gondolom, joga van félni.
Amúgy meg én hogy tudnám megnyugtatni?
Az én repülőm összetört.
Valószínűleg már a látványától megrémülne.
És aztán nagyszerű ötletem támadt.
Talán a kapitány meg tudja javítani.
Mármint a játékomat.
Te nős vagy?
Nem, igazából nem.
Frissen váltam.
Micsoda véletlen egybeesés!
Az én anyukám színésznő.
Nem hinném, hogy tudtam, mi az az egybeesés.
Megjavította.
Istenem, ő a legklasszabb.
Miért nem tudta ő elvenni anyámat?
Köszönöm!
Tudod, anyukám együtt fog játszani egy filmben,
azt hiszem, azt mondta, Kirk Douglasszel és Elizabeth Taylorral.
És Paul Newmannel.
Komolyan? Paul Newmannel?
- Nem mondod! - Hát, most mennem kell.
Köszönöm.
Szia, drágám.
A kapitány megcsinálta a gépet.
- Annyira menő! - Ó, príma!
Úgy örülök neki, kicsim.
Nagyon elégedettnek tűnt, és tudtam, miért.
Friss abroszt tettek elé,
és a leggyönyörűbb porcelánban és evőeszközben gyönyörködhetett.
Ó, egek.
Lenox.
Nem illik tányért megfordítani mások szeme láttára.
Anyám imádta a régiségeket és a drága porcelánt.
Elkezdte hangosan felolvasni az étlapot, ez a szokása volt.
Ezt nagyon mély, teátrális hangon tette,
ami miatt mindig feszengtem az éttermekben.
„Előétel-választék: rákkoktél
vagy töltött gomba rákhússal.
Fő fogásnak marha au jus
- vagy csirkés cordon bleu.” - Csirkés cordon bleu.
Visszamásztam az én kis menedékembe,
a saját privát világomba.
Ó, a jó élet
Csupa móka Tökély, ím, láthatod
Köszönöm.
Mm, a jó élet
Elrejti Szívedben a bánatot…
Ahogy lenéztem oda, ahol anyám ült,
azon tűnődtem, idén vajon mi lesz a születésnapomon.
Kuncogni kezdtem, a kis koromra, az ötödik szülinapomra gondoltam.
Olyan nagy siker volt, hogy mindennap bulizni akartam.
Anyám úgy öt napig beadta a derekát.
Aztán szembesültem a csúf igazsággal:
a szülinapok csak egy napig tartanak, általában.
De azt senki sem mondta, hogy nem lehet minden hónapban.
Emlékszem, hogy aztán áprilisban
anyám barátja besétált az egyik szülinapomon, és azt mondta:
„Nem februárban van a születésnapja?”
„De” - mondta anyám. „De ne rontsd el neki.”
Anyám ebben nagyon jó volt.
- Köszönöm. - Szívesen.
Az oldalamra feküdtem.
A hajtóművek búgása mintegy elringatott.
Észre se vettem, és elaludtam.
Ezután sok éven át
átböngésztem a repülési menetrendet,
hogy találjak egy propelleres repülőt, ha az időm engedi,
csak hogy ugyanígy tudjak aludni.
És ha azt kérded, hogy miért…
Maradhatsz itt fent, ameddig akarsz, csak legyél bekötve, jó?
- Jó. - Jól van.
Itt a kapitány beszél.
Enyhe turbulencia várható a következő 20 percben.
Kérjük, maradjanak ülve, és kössék be az övüket.
A repülő elkezdett kicsit billegni és zörögni.
A hajtómű hangmagassága megváltozott, ahogy kezdtünk felkúszni a felhők fölé.
Viszont a turbulencia rosszabb lett,
és néhány utas elkezdett nézelődni,
mintha talán valami, amit megnéznek, meg tudná oldani a problémát.
A 12A helyen ülő férfi felállt,
és furcsán a gép hátulja felé mozgott.
Jól van?
Kiabált a senkinek.
Ne kövess!
Uram? Uram, segíthetek?
A légikísérő, akit nem ismertem, utánaszaladt.
- Uram, segíthetek? Semmi baj. - De bizarr látvány!
A férfi keze az ifjú hölgy torka körül volt,
és a nő keze is a férfi torka körül.
Úgy tűnt, igazi feszültség van kettejük között.
- Megértem. Velem is volt. - De egész normálisan beszélgetnek.
Több van ebben a figurában, mint amit mutat.
- Van egy kis gond. - Lélegezzen.
Köszönöm.
Amikor mindenki más előtt beszállt,
be volt gyógyszerezve, és feltették a gépre,
hogy átszállítsák egy másik elmeklinikára Denverben.
Nagyon köszönöm.
- Nyugalom. - Bocsánat.
Ha kell bármi, csak szóljon.
Annyira nyugodt modorban beszélgettek.
Nehéz volt elhinni, hogy bármi baj lenne.
És együtt sikerült lenyugtatniuk.
Mégis mindenki elég nyugtalan volt, amíg le nem szálltunk.
- Szépen üljön ide le, jó? - Igen, jól vagyok.
Sok szerencsét a Paul Newman-filmhez.
Hát köszönöm.
Szükségem lesz rá.
Szerinted miért robbant le a gépünk?
Nem tudom, drágám,
de semmi baj.
Legalább jól kialusszuk magunkat éjjel.
És holnap egy csodásat repülünk.
Mit szólnál, ha olvasnánk együtt egy darabot?
Szerintem olvassuk a Philadelphiai történetet.
- Jól van. - Oké.
Amúgy jó buli volt Denverben lenni.
Akkor este anya két felvonást olvasott egy darabból.
Amióta az eszemet tudom,
anya esti mesék helyett esti darabokat olvasott nekem.
A denveri terminál éttermébe mentünk ebédelni.
Sajtos melegszendvics és kóla, a jövő-menő gépek csodálása közben.
Ez nagyszerű volt.
Mi tudná felülmúlni azt, ami eddig történt?
Semmi.
Örökké akartam élni.
- Jó repülést. - Köszönöm. Kellemes repülést.
Üdv, van itt önnek egy üzenet, olvassa el.
Igen, Liz elmondott mindent.
Várj! Rossz kapunál vagyunk!
Anya, lekéssük a gépet!
Nem ez a gép az, anya. Mondom!
Ez egy nonstop sugárhajtású járat LA-be!
Tudom fejből.
StarStream Boeing 707 Royal Ambassador szolgáltatás.
- Köszönöm. Majd én elveszem. - Jó repülést.
Köszönöm.
Meglepetés, édesem!
Sugárhajtásúval megyünk.
Micsoda?
Nem is hiszem el!
A 707-essel megyünk LA-be.
Nem örülsz, édesem?
Ez Liz meglepetése!
Mi a baj, kicsim?
Semmi, én csak…
Hát, fel fogunk szállni, és te elkezdesz feltűnősködni.
Jó, most menjünk a kapuhoz, rendben?
Igazán örültem.
De néha nem tudtam, hogyan fejezzem ki.
Valahogy úgy éreztem, elveszett valami.
Tán mert el kellett búcsúznom a szép, nagy, régi Connie géptől,
vagy talán mert soha többé nem látom Dorist.
Anya nem szólt semmit, és nagyon rosszul éreztem magam.
Hát itt volt. A repülőgépek eme csodás példánya.
Ez egy műalkotás volt. Higgyék el, műalkotás.
Sugárhajtású repülőn voltam, és első osztályon.
Egyszerűen nem hittem el.
Anya azt mondta, ülhetek külön,
tehetek úgy, mintha egyedül utaznék.
Ő úgy döntött, hogy egy Barbara nevű bájos hölgy mellé ül.
A hirtelen gyorsulástól az ülésembe lapultam.
Hűha! Fantasztikus.
És tényleg fantasztikus volt. Egyenesen felsüvítettünk a levegőbe.
Mire észbe kaptunk, a Sziklás-hegység fölött jártunk.
A délutáni fényben csillogó hófödte csúcsok feledhetetlen látványt nyújtottak.
Egyenesbe álltunk, és a kapitány szólalt meg a hangszórón.
Hölgyeim és uraim, íme, a sugárhajtás korszaka.
Jelenleg 960 kilométer/órás sebességgel repülünk, 10 000 méter magasan.
A menetidőnk Los Angelesbe egy óra 52 perc.
Úgyhogy dőljenek hátra, és élvezzék az utazást.
A pezsgőre a vendégeim.
Barbara kicsit idősebb volt anyámnál,
de nagyon csinos volt, és az a típus, amit anyám szeret,
kifinomult, módos és akcentus nélküli.
Nem, nem.
Sajnos a férjem sok évvel ezelőtt meghalt.
Henrynek hívták, és…
Ó, elmondom, hogy történt.
Épp egy pódiumon állt, és elfogadta a Crocker Bank elnöki tisztét,
- mikor súlyos szívrohama lett. - Úristen.
- Ó, Barbara. - Negyvenhárom évesen.
Úgy döntöttem, bejárom az utasteret.
Nagyon öntelt modorban vonultam.
Úgy, ahogy csak egy nyolcéves képes,
tudva, hogy valami igazán különlegeset tesz.
Ahogy balra néztem a folyosón,
megláttam egy fiatal srácot.
Nálam is fiatalabb volt.
Szerintem kábé két évvel.
Ott ült a hivatalos légitársasági kalauzzal, azaz HLK-val,
amit csak a nagy cégek utazó ügynökei kapnak meg.
Ez a legújabb HLK?
Apukám megkapja postán mindenki más előtt.
Jesszus, milyen mázlista vagy!
Rögtön jövök.
Anyu, új legjobb barim van!
- Van HLK-ja! Úristen… - Ó, Jeff, drágám.
Jeff, ő itt Barbara.
És akár hiszed, akár nem, az apjának van egy légitársasága.
A Trans Caribbean Airlines.
- Komolyan? - Igen.
És elárulom, hogy az apám felírta a nevemet, hogy „Barbara”,
egy vadonatúj DC-8 sugárhajtású gép orrára.
Azta! Ez nagyon menő!
Egy repülő a nevével.
Itt maradjak, vagy menjek vissza az új legjobb barátomhoz, Skipperhez?
Gyerekek.
A következő órában olyan beszélgetés zajlott,
ami csak Skippernek és nekem volt lenyűgöző.
Hitted volna, hogy a TWA-nek volt egy nonstop járata
Londonból San Franciscóba, ami 22 órát repült, és járt egészen 1960-ig?
Hűha, komolyan?
Egyik barátomat sem érdekelte a repülés,
de most itt van Skipper.
- Hol van az apukád? - Ott, ni.
Mit dolgozik?
- Ügyvéd. - Hol van anyukád?
Meghalt hároméves koromban.
Tényleg? Van új anyukád?
Nincs, apukám kétszer újranősült anyukám halála után,
de ők is meghaltak rákban.
- Mindketten. - Most viccelsz.
Apukádnak van akcentusa?
Nem tudom. Ez számít?
Hát, eléggé.
Szerintem nincs neki.
Klassz. Anyukám imádni fogja.
Imádja az akcentus nélküli embereket.
Hollywoodra.
- Ránk. - Igen.
- El se hiszem… - Anya!
Van egy új legjobb barátom, az apukája gazdag és szomorú, és nincs akcentusa!
Feltétlen mondd meg neki, melyik sorban ülök.
Hahó.
Te miért vagy itt?
Átcseréltem a járatomat, hogy még utoljára láthassalak titeket.
Soha többé nem mosom meg az arcom.
Ez így túl szép.
A barátnőm, a cimborám, és anyukám új férje, remélhetőleg.
És itt vagyunk mind egy nyugat felé tartó sugárhajtásún.
Tudományosan lehetetlen, hogy ennél szebb legyen az élet.
Helló! Szolgálhatok egy kis chateaubriand-nal?
- Nem. - Nem.
Szeretitek a csirkét?
Nem igazán.
- Nem szeretitek a rántott csirkét? - A rántott csirkét imádom.
Hát, ez pont olyan.
A neve csirkés cordon bleu.
De a sugárhajtású járatainkon gyerekmenüt is kínálunk,
választhattok hot dogot, hamburgert
vagy mogyoróvajas-lekváros szendvicset.
Én egy hot dogot kérnék mustárral.
Én egy hot dogot kérnék mustár és ketchup nélkül.
Tökéletes.
Azt hittem, elájulok.
Hot dog 10 000 méter magasan?
Olyan izgatott voltam, hogy elakadt a szavam.
De mondanom kellett valamit, így Skiphez fordultam.
Tetszik a hivatalos légitársasági kalauzod.
Kösz.
A napfény szikrázott, az ég kéken ragyogott,
én pedig hot dogot ettem és kólát ittam
az új legjobb barátommal 960 kilométer/óránál.
Attól a pillanattól elképzelni se tudtam, hogy még jobb dolgom lehetne.
Ahogy gurultunk,
láttam az új, űrkorszakstílusú éttermet az LAX-en.
Igazán gyönyörű volt.
Arra gondoltam, nagyon szeretnék ott enni valamikor.
Az ablakon keresztül
láttam, ahogy az utashíd elkezd odagördülni a gépünkhöz.
Anya, filmkamerák vannak odakint!
- Most ugratsz. - Nem ugrat.
- Jobb félni, mint megijedni. - Ja.
Hát, csodásan festesz.
Mit keres odakint az a sok kamera?
A repülőnk kapitányát várták.
Hatvankét éves volt, és ez volt az utolsó járata.
Doris mesélt rólad.
- Jeff a neved? - Igen.
Szeretnél velem kijönni az utashídra?
És a Life Magazine egy tévés különkiadást csinált róla.
Na jó, van még egy utolsó kérdésem.
Mihez kezd most, hogy nyugdíjba vonult?
Hát, hivatalosan nem vagyok nyugdíjas, míg ki nem jelentkeztem,
de ha a kameráik előtt kell nyugdíjba vonulnom…
azt hiszem…
azt hiszem, szeretném
átadni a szárnyaimat
ennek a fiatalembernek,
akinek szerintem…
a vérében van a repülés.
Az életemnek e pillanatát olyan komolyan vettem,
hogy ma én magam is kapitány vagyok.
És feleségül vettem Dorist, bár előbb volt némi behoznivalóm.
Pontosan 13 év.
Ezzel együtt boldog házasok vagyunk.
Repülős páros a javából.
Ami azt illeti, szinte mindennap látom őt.
Ő az új bemondó a JFK-n, és én viszem a New York-LA viszonylatot.
Nagyon praktikus.
Ó, igen.
Ha azon töprengenének, mi van anyámmal, nem ment hozzá Skipper apjához,
de egy darabig tényleg randizott vele.
Mind úgy tettünk, mintha működhetne.
De azért nagyon boldog.
Színjátszást tanít a Pasadena Playhouse-ban, Kaliforniában.
Most 80 éves, és nagyon élvezi a fiatal srácokat.
És Liz a kedvenc tanítványa, már csaknem 20 éve.
Csodálatos egy élet ez.
EZT A FILMET NEKIK AJÁNLOM:
ÉS ELLA
ÉDESANYÁM ÉS ÉDESAPÁM
A FIÚ- ÉS LÁNYTESTVÉREIM
AKIK MIND INSPIRÁLTAK AZ ÉLETBEN!
MESÉLŐ: JOHN TRAVOLTA
EZ EGY KITALÁLT TÖRTÉNET.
BÁRMI HASONLÓSÁG VALÓS ÉLŐ VAGY HOLT SZEMÉLYEKKEL, VALÓS ESEMÉNYEKKEL
PUSZTÁN A VÉLETLEN MŰVE.
A feliratot fordította: Speier Dávid