Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
EN FILM AV JOHN TRAVOLTA
BASERT PÅ EN BOK AV JOHN TRAVOLTA
REGISSERT AV JOHN TRAVOLTA
28. DESEMBER 1962
IDLEWILD LUFTHAVN I NEW YORK
Det var sent om kvelden og knapt noen i terminalen.
Moren min så et bilde av Liz Taylor i en kommende film kalt The V.I.P.s.
Hun ville ha en sånn kåpe,
bare at hun kjøpte sin på et loppemarked, der rike folk solgte bruktklærne sine.
- Ha det, bestemor. - Ha det, gutten min.
Jeg vil savne deg.
- Ha det, mor. - Ha det, vennen min.
Anrop for Trans World Airlines.
Rute 700 Royal Ambassador Super Jet til London.
Ombordstigning ved gate tre. Alle om bord, takk.
Stemmen på PA-systemet virket så sofistikert.
Jeg forestilte meg at den tilhørte en som var veldig vakker, som en skuespiller.
Hvis jeg oppfører meg som Marilyn Monroe, får vi kanskje sitte på første klasse.
Hun sa også at alle drikkevarer var gratis om du fløy sånn.
Jeg brydde meg selvsagt ikke så lenge vi virkelig dro.
Trans World Airlines' rute 393
Super Constellation service til Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City, Denver og Los Angeles.
Ombordstigning ved West Arcade. Alle om bord, takk.
Spenningen skjøt gjennom kroppen som noe jeg aldri hadde kjent før.
Å vite at jeg om noen minutter skulle opp i luften for første gang,
kunne ikke sammenlignes med noe, ikke engang å leke doktor med naboungene.
Og det sier mye for en åtteåring.
Jeg husker alt fra den kvelden. Lyset som var dempet i terminalen,
fargen på flyselskapets emblem da vi gikk raskt til gaten i West Arcade.
Til og med moren min virket henrykt, men sikkert av helt andre grunner.
Sikkert de gratis drikkevarene hun kunne få,
eller muligheten for å møte en kjekk mann på flyet.
Moren min var rundt 49 år og ganske attraktiv.
Blå øyne, pent hår og pen figur til å være på hennes alder, fortalte hun meg.
Hun ville hatt en penere figur om hun ikke hadde fått meg i så høy alder.
Og mange menn hadde ikke noe imot litt kulemage.
Noen syntes det var veldig sexy, mente hun.
Kanskje hun ville forelske seg i en kul mann, som flykapteinen eller noe.
Det var så gøy å haste gjennom Idlewild lufthavn.
Jeg kunne ikke fatte at vi virkelig skulle fly denne gangen.
De fleste besøkene på flyplassen var for å si adjø til folk.
En gang måtte moren min fly for å være med i et teaterstykke på en sommerfestival.
Men denne gangen fikk jeg være med.
Det virket surrealistisk. Jeg hadde hjertet i halsen.
Alt virket som det var i sakte film.
Hun var vakker. Sølv og hvitt, med to røde striper
og bokstavene TWA på siden. Å, for et syn.
Den kalde vinden blåste mot ansiktet, men den forstyrret ikke min første kjærlighet.
Edelt utseende, sterk og kraftig framtoning.
Dette var starten på noe jeg aldri skulle glemme.
Da vi gikk opp trappen til flyet, la jeg merke til noe eiendommelig.
Det var ikke mange andre som gikk om bord. Bare noen få.
Jeg lot som reisen var for bare meg og moren min, og var ikke det unikt?
Velkommen om bord. Det er mye varmere her inne.
Flyvertinnen var høy og slank og hadde et varmt smil.
Her er en nødbrosjyre.
Noe var annerledes ved henne. Noe jeg ikke kunne sette fingeren på.
Senere ble moren min kjent med henne. De ble nesten bestevenner.
Jeg spurte om hvorfor Liz virket så annerledes,
og mor sa at det var fordi hun hadde dybde
og ekte tristhet etter å ha vært i en konsentrasjonsleir.
Mens motorene startet, en etter en,
satt jeg i det som virket som en stor, myk og behagelig stol.
Jeg kunne knapt høre dem.
Store propeller snurret mens ild kom ut gjennom bakre eksosrør.
Jeg visste at det var jetalderen, men det var spennende å være i et fly
som ville ta dobbelt så lang tid på reisen som et jetfly ville, særlig første gangen.
Jeg husker at jeg sparte myntene mine i en svart, blomstrete pung.
Din bestemor, min mor, ga meg denne pungen for å spare penger i den.
Og nå bør du spare penger i den, og så kan vi kanskje dra på en liten tur sammen.
Vi kunne dra til Philadelphia, Hartford… Vi kunne dra til Boston!
Ja.
Ingenting var som når moren min ble oppglødd.
Det var som om hele verden hadde lys og håp.
OK.
Jeg skulle holde det hemmelig, men vi skal flytte til Los Angeles.
Er det sant?
En regissør-venn av meg fra Allentown Playhouse
har lovet at hvis vi kommer oss dit innen februar,
skal han skaffe meg en jobb i en film.
Er det sant? Jeg kan ikke tro det.
Mor hadde hatt ganske mange jobber som statist,
så det virket ikke utrolig. Hun underviste også i drama på skolen,
og tidligere hadde hun en teaterkarriere på heltid.
Og når hun ikke jobbet, var jeg hennes beste publikum.
Jeg er straks tilbake. Jeg må sjekke rutene mine.
Jeg praktisk talt fløy til rommet mitt, der jeg hadde flyrutene.
United, American, TWA.
Der er den. "Propell, enveis nattrute. 95 dollar full pris, barn halv pris."
Der er den! Tilbake til flytider.
"Trans World Airlines, rute 393 fra Idlewild lufthavn klokken 21.00.
Super Constellations rute til Los Angeles med stopp i Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City, Denver og Los Angeles.
Ankomst klokken 15.00 neste dag."
Kun Trans World Airlines knytter 70 byer i USA til 15 sentre i utlandet.
- Nationwide - Stol på…
TWA, TWA's the way
Da jeg kom ned igjen, var lyset avslått på stua.
Og musikken fra radioen på stereoen spilte lavt
"Wives and Lovers," sunget av Jack Jones.
Sigaretten glødet i mørket, et glass hvitvin ved siden av henne.
Da ble jeg redd for at det hun sa om å flytte til Los Angeles, ikke var sant.
Kanskje hun bare dagdrømte.
Ja, ja. Jeg tenkte at jeg fortsatt kunne spare til den korte turen.
Kanskje jeg skulle se på rutene igjen.
Bestemor hadde en Plymouth Belvedere 57-modell.
Så der var vi i desember 1962,
på vei til Idlewild lufthavn med rute 393 i tankene.
Når er vi framme?
Når kilometertelleren kommer til 62, er vi framme.
Det var gøy å se reklameskiltene skryte av muligheter man kunne benytte seg av.
"Fly Pan Am, sju timer til Paris."
Eller "TWA, den beste veien til California."
Og her er jeg på dette flyet, på en av de lengste reisene flyselskapet tilbyr.
Det var rundt 15 personer på den første delen av ruten.
Jeg hadde en klaffelue som jeg glemte å ta av meg,
sikkert fordi jeg kom inn fra kulden.
Uansett var det sånn jeg så ut da vi tok av.
Jeg merket at mor var spent på mine vegne,
men ventet utålmodig på å komme i luften, så hun kunne ta en sigarett og en drink.
Jeg likte å se flammene komme ut bak motorene.
Flymagasinet sa at det var typisk for en propellmotor.
Mens vi suste ned rullebanen, kjente jeg den surrealistiske følelsen.
Og i det øyeblikket forlot flyet bakken.
Tenk at jeg flyr.
Moren min så rett fram, og så snudde hun seg og smilte.
Jeg kommer alltid til å huske henne sånn.
Takeoffen føltes mye mer behagelig enn jeg hadde trodd.
Av en eller annen grunn virket alt som hadde skjedd så langt, perfekt.
Uansett hvilke negative opplevelser jeg kunne ville jeg i årevis,
fra jeg dro til flyplassen og til jeg kom fram,
synes at livet kjentes trygt, og jeg var lykkelig.
Moren min likte Manhattan, men jeg likte Coca Cola.
Liz dukket opp ved setene våre.
- Hva skal det være å drikke? - Kan jeg få en cola?
Jeg tar gjerne en Manhattan. Og kan jeg røyke nå?
Selvsagt, ja.
Newport filter-sigaretter. Den turkise pakken med halvmånen midt på
ville alltid minne meg om hyggelige øyeblikk.
Når hun tente den,
forlot det første tilfredsstillende trekket av røyk munnen hennes,
og jeg tenkte: "Så høytidelig." Alle mors venner fra teateret røkte.
Jeg husker ingen voksne som ikke gjorde det.
Jeg så alle stjernene på nattehimmelen.
Eller sånn virket det da jeg så ut vinduet.
"Dette er så vakkert. Hvorfor bor ikke folk i fly?"
Jeg reflekterte over hvordan jeg iblant sent om kvelden
lå våken i sengen og lyttet til brummingen fra et fly over huset,
som nettopp hadde forlatt Newark eller LaGuardia flyplass.
Og jeg tenkte: "Hvor skal det flyet så sent? Hvem er på det?
Sover de? Er det senger om bord?"
Og her er jeg. Kanskje på det samme flyet som jeg har tenkt på.
Herren på sete 3D vil spandere denne drinken på deg.
Så hyggelig av ham. Hils ham og si takk.
Når mor ville imponere noen, ble ofte stemmen dypere og kraftigere.
Jeg kalte det teaterstemmen hennes.
Hun likte det ikke at jeg sa det, men det gjorde ikke at hun sluttet.
Like etter satte en meget kjekk mann på rundt 50 år seg
rett overfor oss på samme rad.
Moren min lurte på om det var den samme mannen som hadde spandert drinken.
- Kan jeg sette meg her? - Hvis du ikke gjør det, drar jeg deg hit.
Jeg er fryktelig nervøs for å fly.
- Det er du ikke. - Ikke si meg imot.
Men du er ikke det.
Vil du ikke gå til cockpiten og hilse på pilotene?
Det var en god idé, selv om jeg tenkte at jeg nok var i trøbbel.
Så jeg lot moren min være i fred.
Jeg var halvveis til cockpiten da jeg møtte et underlig syn.
Hei. Jeg er tremetersmannen. Vil du ha autografen min?
Hvem?
TREMETERSMANNEN
Jeg jobber for Barnum and Bailey sirkus. Jeg er tremetersmannen.
OK.
Tidlig på 60-tallet var ikke cockpitdørene stengt,
og man kunne gå inn, vanligvis med tillatelse av flyvertinnen.
Jeg kunne ikke se Liz, så jeg åpnet døren til cockpiten likevel.
Det var tre menn som så rett fram, så de så meg ikke.
- Var hun ikke pen? - Hun var vakker.
Jeg fatter ikke at hun gjorde det med oss alle.
- Ja. - Det kan jeg.
Jeg fikk med meg bruddstykker. Jeg skjønte først da jeg ble eldre
at de sikkert snakket om sex eller noe.
Hei. Skal du… Skal du til Pittsburgh i natt?
- Nei, Los Angeles. - Hvordan endte du på melkeruta?
Jeg ville være på flyet så lenge som mulig,
og mamma har ikke råd til jetfly uten stopp.
Jeg trodde de ville like at jeg var så glad i fly,
men de så nok den mer ubeleilige siden ved det.
Vi blir bare med til Chicago.
Hvis du kjeder deg, må du gjerne komme hit.
Men husk å spørre flyvertinnen neste gang.
Greit.
Takk.
- Hva er tremetersmannen? - Den nye kjæresten din.
Jeg skulle fly hele natten. Kunne livet bli bedre?
Da jeg kom tilbake til setet mitt, var mor på sin andre drink,
og veldig fysisk med sin nye venn Harry.
Dette er lillegutten min Jeff.
- Hei, Jeff. - Hei.
Dette er Harry.
Harry er fra Pittsburgh, vennen min. Han er advokat.
Og han kjenner noen av Pittsburgh Steelers. Er ikke det sprøtt?
Er du gift? Har du barn?
Ja, det er jeg. Jeg har en gutt og en jente.
Det er bra.
- Håper du liker kylling. - Jeg liker stekt kylling.
Dette ligner.
Det heter kylling cordon bleu og smaker veldig godt.
OK. Jeg tar litt.
Da jeg kom tilbake til setet, hvisket Harry noe til mor.
Jeg ventet til han var ferdig, så jeg ikke skulle få trøbbel.
For en vidunderlig mann. Så veltalende.
Moren min likte folk som snakket pent og var veltalende.
Hun likte ikke at folk hadde aksent, med mindre de brukte den til en rolle.
Hun sa at veltalenhet reflekterte hvor utdannet de var.
Hennes venn Julia var vakker, veldig velstående, gift med en rik oppfinner,
og virket som hun hadde alt.
Men moren min kom aldri over tanken på at hun hadde tykk New Jersey-aksent.
Hun sa: "Så synd. Så mye skjønnhet og rikdom, og den fæle New Jersey-aksenten."
Det komiske var at mor iblant hadde samme aksent.
Hvis vi er i Pittsburgh noen gang, vil Harry ta oss med ut på middag.
- Med kona og barna? - Moroklumpen.
Mens nattemørket ble til snøskyer utenfor vinduet,
ble noe plassert foran meg.
Dette er til deg.
Og lukten fortalte at det var kylling cordon bleu.
Wow. Det så virkelig ut som stekt kylling, men bedre.
Jeg begynte å spise.
Jeg liker kylling, og jeg liker ost. Men jeg vet ikke om jeg kan spise dem sammen.
Mamma, jeg liker det ikke. Kan jeg få en cola til?
Ja da, vennen min.
Da vi startet nedstigningen til Pittsburgh,
kunne jeg endelig se ut vinduet.
Vi var under skylaget nå, og det snødde ganske kraftig.
Det var et pent syn med byen under, der den liksom glitret gjennom været.
Så begynte jeg å tenke at det kunne være et barn der nede i et av husene
som lyttet til brummingen fra motorene over
og tenkte: "Hvem er på det flyet så sent? Hvor skal de? Sover de eller ikke?"
Vi kjente knapt landingen, så myk var den.
De blå lysene langs taksebanen virket enda tydeligere i snøen.
Da vi takset mot gaten, kom det en melding over PA-systemet.
Dette er kapteinen.
På grunn av den uventede snøstormen blir dere som skal videre til Dayton og Chicago
forsinket inntil videre.
Ta kontakt med billettkontoret ved gaten for mer informasjon.
Ingen fare. TWA sørger for hotell for passasjerene.
- Gratis. - Takk.
- Så vi får hotellrom? - Ja. Ingen fare.
OK.
Jeg spurte mannen bak disken om når hotellet ble bygd. Han sa 1952.
Nå kunne jeg fantasere om alle som hadde gjort det samme som oss
midt på natten siden 1952.
OK, vennen min. Flyselskapet ringer når flyet er klart.
Men det blir ikke på noen timer. Så du må sove litt. Greit?
- Jeg går til salongen og tar en drink. - Greit.
- OK. Går det bra? - Jepp.
- Glad i deg. - Glad i deg også.
Jeg visste at Harry var med i bildet, men jeg holdt munn.
Hallo?
Ja, vi kommer.
Jeg løp ut døren, fløy nedover gangen, og trykket på heisknappen om og om igjen.
Nei, du må slutte.
Mor! Mor, kom igjen! Vi kommer til å miste flyet!
Mor, kom igjen! Flyet går om 20 minutter! Vi mister det!
Jeg så mor forlate et annet rom.
Kommer.
Jeg brydde meg ikke om det med Harry.
Bare at vi hadde 20 minutter på oss for å komme til gaten og fortsette turen.
Mor var i veldig godt humør til at klokken var tre om morgenen. Men det var jeg også.
Tre timers søvn, og resten av reisen gjensto.
Flygningen fra Pittsburgh til Dayton tok litt under en time,
og var mer interessant når jeg ser tilbake.
Jeg så moren min gå gjennom flere følelser på 40 minutter enn jeg hadde sett før.
Hva fortalte hun? Senere hørte jeg hele historien om Liz.
Jeg husker ikke mye, annet enn at det forvirret meg.
Men jeg var bare ni år da vi prøvde å rømme fra landet.
Og broren min og jeg var de eneste som klarte det.
Dessverre måtte vi se dem ta med seg foreldrene våre.
Å, vennen min.
Det går bra med meg. Jeg har kommet meg gjennom det.
Det var et TV-program i New York-området kalt Remember Us.
Det viste faktisk film av nazi-hendelser.
Det var nok mer skyld i marerittene mine enn noe annet.
Jeg syntes synd på Liz. Moren min brydde seg om henne.
Det var som om en med større emosjonelle smerter enn henne ble en slags lettelse.
Med ett ble jeg lei meg for at jeg ikke ble kjent med tremetersmannen.
Da ville jeg hatt noen å snakke med. Men i kveld kunne jeg være sammen med stjernene.
Vi bestemte oss for å bli om bord under stoppet i Dayton.
Mor og jeg sov faktisk litt.
Vi var i luften igjen før vi våknet. Liz lot oss sove så lenge vi var fastspent.
Ingen hadde kommet på i Dayton.
Ikke noen som virket interessante. Hvorfor skulle de det klokken fire om natten?
Vi sov til vi kom til Chicago.
Det var fortsatt mørkt da vi kom til den nye O'Hare-terminalen.
Det er mitt siste stopp. Det er hjemmebasen min.
Men jeg har planlagt et par overraskelser til dere.
Jeg har ordnet det så dere to kan fly på førsteklasse
til Kansas City og Denver.
Og enda en liten overraskelse venter i Denver.
Så…
Her er detaljene. Gi dette til billettøren.
- OK? - Takk.
- Greit. Adjø. - Takk.
Jeg tenkte på hvor mye det ville kostet
om vi måtte betalt for førsteklasse selv. Det var noe sånt som 185 dollar én vei.
Alle de lekene og pølsene jeg kunne kjøpt.
Og sikkert to eller tre flere reiser som dette.
For ei jente Liz var.
Plutselig forandret mors opptreden seg. Det var en synlig forandring ved henne.
Holdningen var rett, haken hevet, og gangen var stolt.
Vi skulle fly førsteklasse.
Og hun var en skuespiller på vei til Vestkysten på førsteklasse.
Jeg vet at hun skulle ønske hun hadde hatt den falske leopardkåpen
jeg fikk henne fra før vi forlot huset.
Hollywood ringte.
- De ba meg ta neste fly. - Så du er skuespiller?
Ja. Hvordan gjettet du det?
Mor kom ofte med sånne uoppfordrede kommentarer.
- Lykke til i Hollywood. - Takk.
Terminalen var fin, og pølseboden var åpen fire om natten.
Jeg ville ha to. Mor bestilte en.
- Ferdige? - Ja.
- Kan jeg få en pølse til? - Vil du virkelig ha en pølse til?
- Ja, det vil jeg virkelig. - OK.
Førsteklasse på propellfly var vanligvis bak i flyet, omvendt fra på jetflyene.
Det første jeg la merke til, var at setene var større.
Og så det fine veggmaleriet.
Da vi tok av, var det mye stillere.
Det var nok derfor setene var bak. På jetfly er det stillere foran.
Mor virket henrykt over å være på førsteklasse.
Hvis et filmstudio fløy meg ut hit,
ville fagforeningen insistert på at de fikk meg hit på denne måten.
Det er reglene.
Mens flyet fortsatte vestover, kunne jeg se at solen begynte å gå opp.
Da vi svingte litt mot høyre, kom solen gjennom vinduet.
Det virket som den danset på mors ansikt.
Husker du da jeg var med i Light Up the Sky på sommerfestivalen?
Og kritikeren sa at jeg var en krysning mellom Crawford og Stanwyck.
En eksepsjonell forestilling.
Var ikke det fantastisk?
Til høyre så jeg gullglitrende gardiner.
Og jeg lurte på hva som var bak dem. Jeg så etter en flyvertinne.
Jeg så en ved byssa.
Jeg gjorde tegn til henne, som jeg ville gjort til en lærer på skolen.
- Ja? Kan jeg hjelpe deg? - Stemmen virket så kjent.
Hun hørtes ut som stemmen jeg hørte på terminalen i New York.
Hun så ut som jeg forestilte meg at den personen så ut.
Hva er den greia til?
Det er sovekabinen for nattflygninger over landet.
- Vi bruker dem ikke lenger. - Når brukte dere dem? Hvilket år?
Hvorfor sluttet dere å bruke dem? Hvor mange er det?
- Kan jeg svare på ett spørsmål om gangen? - OK.
Fra da dette flyet var nytt, og til jetflyene kom i 1959,
ble det brukt til lange direkteflygninger.
La oss si hvis det var mer enn åtte timer. Som en nattflygning over landet.
Da fikk folk sove. Det var en del av førsteklassebilletten.
Kult! Hvordan vet du så mye?
Moren min har vært i flybransjen i årevis. Først som flyvertinne på 30-tallet.
Wow.
Hun pensjonerte seg i 1939, men helt siden da
har hun gjort flyannonseringer på flyplasser i New York. Straks tilbake.
Tuller du? Er det sant?
Hvor gammel er hun nå? Hva slags fly fløy hun i?
Hvor leser hun opp meldingene fra?
Hun er 58, og hun fløy mest i DC-3 fly.
Og jeg tror hun gjør det i et lite rom bak i TWA-terminalen.
Du har mange spørsmål. Du liker visst å fly. Er det første gangen?
Doris besvarte alle spørsmålene mine. Hun var min nye bestevenn.
Mor! Våkne! Du må våkne!
- Hva er det? - Du vil ikke tro det.
Doris' mor er stemmen på Idlewild lufthavn.
Hun er 58 år, og hun var en av de første flyvertinnene noensinne.
Du vil like henne. Hun har ikke aksent, og hun er veldig vakker.
- Hvem? - Doris!
Det er så fint, ungen min.
- Ikke kall meg det foran Doris. - Greit, vennen min. La meg sove nå.
Håret hennes var i den stilen jeg likte.
Lyse øyne. Jeg klarte ikke å slutte å se på henne.
- Hvor gammel er du? - Tjueen.
- Hva er favorittflyet ditt? - Boeing 707.
- Hvorfor det? - Det er vakkert og veldig raskt.
- Det er bra. Har du kjæreste? - Jeg hadde en, men vi slo opp.
- Moren min er skuespiller. - Er det sant?
Jeg sa det når jeg ville imponere noen.
- Det er veldig interessant. - Ja. Vi skal til Hollywood.
De ringte henne. Hun må lage en film med Paul Newman, tror jeg.
Paul Newman, er det sant? Jeg kan ikke tro det.
Jeg må gå nå. Moren min ville ha noe.
OK.
Hvorfor løy jeg? Det var så dumt.
Hun var imponert alt over det med skuespiller.
Kansas City flyplass var ikke interessant.
Bortsett fra lekebutikken.
Herregud. Herregud.
Det var en batteridrevet lekekopi av nesten det samme flyet som det vi var på.
Det var den fineste leken som var blitt laget.
Døren åpnes, passasjerer forsvinner, flyvertinne kommer fram.
Herregud.
Døren lukkes, passasjerene kommer fram igjen.
Motorene starter en om gangen. Herregud. Det begynner å takse.
Livet var så godt nå at det var vanskelig å komme til hektene.
- Det blir 12,95. Med moms. - OK.
- Jeg skal slå det inn. - Fint.
Til jeg ødela flyet.
Jeg gråt i en time. Også da vi lettet mot Denver.
Dette ble vår lengste etappe, rett under fire timer på grunn av motvind.
- Hva er i veien? - Flyet mitt gikk i stykker.
- Selv ekte fly går i stykker. - Gjør de det?
Ja, selvsagt.
Det visste jeg ikke.
At Doris fortalte det, forandret livet mitt for alltid.
Jeg hadde problemer med at ting ikke var perfekte. Særlig mekaniske ting.
Og nå hadde hun svaret som jeg fortsatt bruker.
Ekte ting går også i stykker.
Skal jeg re opp køya, så du kan sove litt?
- Ja! - Doris, takk, men det er ikke nødvendig.
- Mor! - Det er ikke noe problem.
Jeg gjør det nå.
Jeg var så henrykt over å være i køya
og se ut på himmelen fra vinduet. Jeg fikk ikke sove i det hele tatt.
Jeg ville bli der for å ha det gøy, kanskje til og med spise mat her.
- Sønnen din sa at du er skuespiller. - Ja.
Jeg må gratulere med Paul Newman-filmen. Det er så spennende.
Han må ha misforstått. Det er ikke en spesifikk film.
Bare en venn som skal prøve å hjelpe meg.
Han vet at jeg elsker Paul Newman som skuespiller,
så han må ha blandet sammen de to tingene.
Jeg var ydmyket. Jeg ville ikke leve mer.
Lunsjen er nesten ferdig. Jeg skal se om han vil
Takk, Doris. Så søtt av deg.
Lunsjen er nesten klar. Jeg håper du liker kylling.
- Jeg liker stekt kylling. - Dette er nesten sånn. Bare bedre.
Ja?
- Det heter kylling cordon bleu. - Kan jeg få en cola til?
Selvsagt. Straks tilbake.
OK.
Mannen i setet jeg anslo å være 7D, drakk mye og røkte Pall Mall,
en sterk sigarett uten filter, fortalte moren min meg.
Newport var ikke like sterk.
Uansett leste han overskriften foran på The Kansas City Star.
Det sto: "Katastrofe: Jetfly styrter ved Idlewild."
Under var det et uskarpt svart-hvitt-bilde.
Da jeg var yngre, var flyulykker mer spennende enn skremmende.
Det var nok vanskelig å forstå at noe jeg var så glad i, kunne skade noen,
til og med drepe dem.
Så overhørte jeg ham snakke med en annen flyvertinne, ikke Doris.
Er alt i orden, sir?
Faktisk ikke.
Det er vondt å lese dette. For ikke så lenge siden
bestilte jeg en forretningsreise fra Chicago til New York,
og de slapp meg ikke om bord på flyet.
Jeg kranglet, men de hadde ikke plass til meg.
Jeg dro ganske sint, men da jeg kom hjem
og slo på TV-en, så jeg at flyet mitt hadde styrtet.
Det som jeg hadde plass på. Så jeg er ganske redd for å fly.
Det er så trist å høre. Men jeg forsikrer at ingenting vil skje.
- Jeg er her hvis du trenger meg. - Godt å vite.
Han hadde rett til å være redd. Og hvordan kunne jeg trøste ham?
Flyet mitt var ødelagt. Det ville nok skremme ham bare å se det.
Men så fikk jeg en god idé.
Kanskje kapteinen kunne reparere det. Leken min, altså.
- Er du gift? - Nei, jeg er ikke det.
Nyskilt.
Snakker om tilfeldighet. Moren min er skuespiller.
Jeg skjønte nok ikke hva en tilfeldighet var. Han reparerte det.
Han var så god. Hvorfor kunne han ikke gifte seg med moren min?
Takk! Moren min skal være med i en film med…
Jeg tror hun sa Kirk Douglas og Elizabeth Taylor.
- Og Paul Newman. - Er det sant? Paul Newman?
- Du sier ikke det. - Jeg må gå nå.
Takk.
- Hei, vennen min. - Kapteinen reparerte flyet.
- Han er så kul. - Bra. Så fint for deg.
Hun så veldig fornøyd ut.
Hun hadde duk og serviett foran seg, og vakkert servise og sølvtøy å se på.
Du store min.
Lenox.
Det er uoppdragent å snu en tallerken foran folk.
Mor elsket antikviteter og dyre serviser.
Hun begynte å lese menyen høyt, en vane hun hadde.
Det var med dyp og teatralsk stemme, som jeg ble flau av på restauranter.
"Utvalget av forretter: Rekecocktail eller sopp fylt med krabbekjøtt.
Til hovedrett, oksekjøtt med skysaus eller kylling cordon bleu."
Jeg la meg i min lille oase, min egen private verden.
Takk.
Da jeg så ned på moren min,
lurte jeg på hva vi skulle gjøre på bursdagen min.
Jeg begynte å fnise av tanken på min femte bursdag.
Den var så vellykket at jeg ville ha fest hver dag.
Moren min ga etter i omtrent fem dager.
Men så måtte jeg lære den vonde sannheten. Bursdager varte bare én dag vanligvis.
Men ingen sa at jeg ikke kunne ha dem hver måned.
Jeg husker at en gang i april kom min mors venn inn på en av bursdagene mine og sa:
"Er ikke bursdagen hans i februar?"
"Jo", sa moren min, "men ikke ødelegg det for ham". Moren min var fin sånn.
- Takk. - Bare hyggelig.
Jeg la meg på siden.
Det virket som brummingen fra motorene bysset meg.
Før jeg visste ordet av det, sov jeg.
I mange år framover gikk jeg gjennom flyrutene
for å finne et propellfly hvis jeg hadde tid til det,
bare så jeg kunne få den typen søvn.
Du kan bli her så lenge du er fastspent.
- OK. - OK.
Dette er kapteinen.
Vi venter moderat turbulens de neste 20 minuttene.
Vennligst bli sittende og fest sikkerhetsbeltet.
Flyet begynte å dundre og rumle litt.
Motorlyden endret seg når vi begynte å gå opp over uværet.
Men turbulensen ble verre, og noen av passasjerene så seg rundt
som om noe de så på kunne løse problemet.
Mannen på 12A reiste seg og begynte merkelig nok å gå bakover i flyet.
- Er alt i orden? - Han ropte til ingen.
- Slutt å følge etter meg! - Kan jeg hjelpe deg?
Flyvertinnen jeg ikke kjente, løp etter ham.
- Kan jeg hjelpe deg? - For et merkelig syn.
Mannen hadde hendene rundt halsen på damen,
og hun holdt sine hender rundt hans hals.
Det virket som det var motstand mellom dem.
Jeg forstår.
Men de hadde en normal samtale. Det er mer ved ham enn man først tror.
- Pust ut. - Takk.
Da han kom om bord før noen andre, var han visstnok dopet og ble plassert om bord
for å bli overført til et psykiatrisk sykehus i Denver.
Takk.
- Ro deg ned. - Beklager.
Si ifra om du trenger noe.
De snakket så rolig.
Det var vanskelig å tro at noe var galt. Sammen klarte de å roe ham ned.
Likevel var alle ganske urolige til vi gikk av.
- Sett deg her. - Ja, det går bra.
Lykke til med Paul Newman-filmen.
Takk. Det trenger jeg.
- Hvorfor tror du flyet ble ødelagt? - Jeg vet ikke.
Men det er greit. Da får vi en god natts søvn.
Og i morgen får vi en vidunderlig etappe.
Og hva sier du til å lese et skuespill sammen?
Jeg synes vi skal lese En nydelig historie.
- Greit. - OK.
Det var gøy å være i Denver.
Den kvelden leste mor to akter av et stykke.
Så lenge jeg kan huske, leste mor god natt-stykker i stedet for eventyr.
Vi spiste lunsj på Denvers terminalrestaurant.
Ostesmørbrød og cola mens jeg så flyene komme og gå.
Det var så fint.
Hva kunne slå alt som hadde skjedd så langt?
Ingenting. Jeg ville leve evig.
- God tur. - Takk. God tur.
- Det er en beskjed til deg inni her. - Ja, Liz fortalte meg det.
Vent! Vi er ved feil gate! Vi mister flyet!
Det er ikke denne!
Dette er et direkte jetfly til L.A. Jeg kan det utenat.
StarStream Boeing 707 Royal Ambassador-service.
- Jeg tar den for ham. - God tur.
Takk.
Overraskelse, vennen min. Vi skal på et jetfly.
Hva?
- Jeg kan ikke tro det. - Vi skal ta 707 til L.A.
Er du ikke glad, vennen min? Dette er overraskelsen din fra Liz.
- Hva er i veien? - Ingenting, det er bare…
Vi går om bord, og du begynner å vise deg.
La oss bare gå til gaten.
Jeg var glad. Men iblant klarte jeg ikke å uttrykke det.
Jeg følte et slags tap.
Kanskje det var det å si adjø til det store, flotte flyet.
Eller aldri å se Doris igjen.
Hun sa ingenting, og jeg fikk dårlig samvittighet.
Der var det. Et flott eksemplar av et fly. Det var et kunstverk, tro meg.
Jeg var på et jetfly, og på førsteklasse. Jeg kunne ikke tro det.
Moren min sa at jeg kunne sitte alene og late som jeg fløy alene.
Hun satte seg ved en hyggelig dame ved navn Barbara.
En kraftbølge trykket meg bakover.
Wow. Fantastisk.
Og det var fantastisk. Vi gikk rett opp i været.
Vi var over Colorado-fjellene på et blunk.
De snødekte fjellene som glitret i ettermiddagslyset var uforglemmelige.
Vi stabiliserte oss, og kapteinen kom over høyttaleren.
Mine damer og herrer, velkommen til jetalderen.
Vi flyr i 970 kilometer i timen i 33 000 fots høyde.
Flytiden til Los Angeles blir en time og femtito minutter.
Så len dere tilbake og nyt reisen.
Champagnen er på meg.
Barbara var litt eldre enn mor.
Men veldig pen, og akkurat det mor likte. Sofistikert, velstående og ingen aksent.
Nei. Mannen min gikk dessverre bort for mange år siden.
Henry het han, og…
Jeg skal fortelle historien.
Han sto ved talerstolen og tok imot direktørstillingen for Crocker Bank,
- da han fikk hjerteinfarkt. - Herregud.
- Å, Barbara. - Førtitre år gammel.
Jeg bestemte meg for å se meg om. Jeg gikk på en eplekjekk måte.
En måte bare en åtteåring kan gå på når han vet at han gjør noe spesielt.
Da jeg kikket til venstre ned midtgangen, så jeg en gutt der.
Han var yngre enn meg. Omtrent to år, tror jeg.
Han satt med en offisiell luftfartsguide, en OAG,
som bare reiseselskaper og store firmaer har.
Er det den siste OAG-en?
Faren min får dem i posten før noen andre.
Du er så heldig. Jeg er straks tilbake.
- Jeg har en ny bestevenn! Han har… - Jeff, vennen min.
Jeff, dette er Barbara. Tro det eller ei, faren hennes eier et flyselskap.
Trans Caribbean Airlines.
- Er det sant? - Ja.
Og faren min satte navnet mitt, Barbara,
på en splitter ny DC-8 jetliner.
Wow. Det er så kult.
Et fly med navnet hennes på.
Blir jeg her, eller går jeg tilbake til min nye bestevenn Skipper?
Unger.
Den neste timen var fylt med samtaler som bare kunne fascinere Skipper og meg.
Kan du fatte at TWA hadde et direktefly
fra London til San Francisco, som tok 22 timer, helt til 1960?
Er det sant?
Vennene mine bryr seg ikke om fly, men nå har jeg Skipper.
- Hvor er faren din? - Der.
Hva gjør han?
- Han er advokat. - Og moren din?
- Hun døde da jeg var tre. - Har du en ny mor?
Nei. Far giftet seg igjen to ganger etter at mor døde, og de døde også av kreft.
- Alle sammen. - Tuller du?
- Har han aksent? - Spiller det noen rolle?
- Ja, litt. - Jeg tror ikke det.
Bra. Moren min kommer til å like ham. Hun liker folk uten aksent.
For Hollywood.
- For oss. - Ja.
Mor! Jeg har en ny bestevenn!
Faren hans er rik og trist og har ingen aksent!
Fortell ham hvilken rad jeg sitter på.
Hei.
Hvorfor er du her?
Jeg byttet flygning for å treffe dere en siste gang.
Jeg skal aldri vaske ansiktet igjen. Dette er for bra.
Kjæresten min, kompisen min og min mors nye mann, håper jeg.
Og alle er på et nytt jetfly på vei vestover.
Det er vitenskapelig umulig at livet kan bli bedre.
Hei. Har dere lyst på litt chateaubriand?
- Nei. - Nei.
- Liker dere kylling? - Egentlig ikke.
- Liker du ikke stekt kylling? - Jeg elsker stekt kylling.
Dette er akkurat som det. Det heter kylling cordon bleu.
Men på jetflyene har vi også barnemeny.
Dere kan velge mellom pølse i brød, hamburger
og peanøttsmør med syltetøy-smørbrød.
Pølse i brød med sennep.
Jeg tar pølse i brød uten sennep og ketsjup.
Perfekt.
Jeg trodde jeg skulle besvime. Pølse i 35 000 fots høyde?
Jeg var så henrykt. Jeg var tom for ord.
Men jeg måtte si noe, så jeg snudde meg mot Skip.
- Jeg liker din offisielle luftfartsguide. - Takk.
Solen skinte, himmelen var blå, og jeg spiste pølse i brød og drakk cola
med min nye bestevenn i 970 kilometer i timen.
Fra da av trodde jeg ikke ting kunne bli bedre.
Da vi takset inn, så jeg den nye restauranten i romalder-stil ved LAX.
Den var vakker. Jeg har lyst til å spise der en gang, tenkte jeg.
Gjennom vinduet så jeg teleskopgangbroen begynne å gli mot oss for å møte flyet.
Det er filmkameraer der ute.
- Tuller du? - Nei, det gjør han ikke.
- Best å være på den sikre siden. - Du ser flott ut.
- Hva gjør alle kameraene der? - Det var flykapteinen.
Han var 62 år, og dette var hans siste flygning.
Doris fortalte meg om deg. Heter du Jeff?
Vil du gå ut gangbroen med meg?
Life Magazine laget en TV-spesial om ham.
Ett siste spørsmål. Hva vil du gjøre nå som du har pensjonert deg?
Jeg har ikke pensjonert meg offisielt før jeg drar herfra,
men hvis du vil ha meg til å pensjonere meg foran kameraene…
Så tror jeg at…
Jeg tror jeg vil gi vingene mine
til denne unge mannen, som jeg tror…
…har flygning i blodet.
Jeg tok det øyeblikket i livet så alvorlig at jeg i dag er kaptein selv.
Og jeg giftet meg med Doris, selv om jeg hadde litt å ta igjen.
Tretten år, for å være nøyaktig.
Men uansett lykkelig gift. Fullt og helt et flypar.
Jeg ser henne faktisk nesten hver dag.
Hun er den nye stemmen ved JFK, og jeg har den nye New York- L.A.-ruten.
Veldig praktisk.
Og hvis du lurer på moren min, så giftet hun seg ikke med Skippers far.
Men hun var sammen med ham en stund. Alle lot som det ville fungere.
Men hun har det bra. Hun er teaterlærer ved Pasadena Playhouse i California.
Hun er 80 nå, og setter stor pris på de unge mennene.
Liz er hennes favorittelev, og har vært det i nesten 20 år.
Det har vært et fint liv.
DENNE FILMEN ER DEDISERT TIL
MIN MOR OG FAR
MINE SØSKEN
DE ER ALLE MIN STORE INSPIRASJON
FORTALT AV JOHN TRAVOLTA
FILMEN ER FIKSJON
ENHVER LIKHET TIL FAKTISKE PERSONER,
LEVENDE ELLER DØDE, ELLER FAKTISKE HENDELSER,
ER RENT TILFELDIGE
Tekst: Evy Hvidsten