Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
FILM JOHNA TRAVOLTE
PO KNJIGI JOHNA TRAVOLTE
REŽIJA JOHN TRAVOLTA
28. DECEMBER 1962
LETALIŠČE IDLEWILD, NEW YORK
Bilo je pozno in le še redki so bili na terminalu.
Moja mama je zagledala fotografijo Liz Taylor v novem filmu
z naslovom Vipovci.
Hotela je enak plašč, toda svojega je kupila na garažni razprodaji v cerkvi,
kjer so bogati prodajali svoja rabljena oblačila.
- Adijo, babi. - Adijo, ljubček.
- Cmok. - Pogrešal te bom.
Adijo, mami.
Adijo, ljubica.
Zadnji klic za let 700
Trans World Airlines z luksuzno VIP letalsko storitvijo v London.
Vkrcanje pri izhodu 3.
Vkrcajte se.
Glas po razglasu je bil zelo uglajen.
Pomislil sem, da pripada nekomu lepemu,
kakšni igralki.
Če se bom obnašala kot Marilyn Monroe,
naju bodo morda posadili v prvi razred.
Rekla je tudi, da je pijača zastonj, če letiš v prvem razredu.
Bilo mi je vseeno, samo da greva.
Let 393 Trans World Airlines
z letalom Super Constellation v Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City,
Denver in Los Angeles.
Vkrcanje v Zahodnem krilu.
Vkrcajte se.
Vzhičen sem bil, kot še nikoli.
Vedoč, da bom čez nekaj minut prvič v zraku, se ni moglo primerjati z ničimer,
tudi ne z igranjem zdravnika z otroki.
In to o osemletniku veliko pove.
Tistega večera se dobro spomnim.
Medle svetlobe na terminalu, barve logotipa letalske družbe,
ko sva hitela k izhodu v Zahodnem krilu.
Celo mama je bila vzhičena, toda zaradi drugih razlogov.
Najbrž zaradi brezplačne pijače
ali ker bo na letalu morda spoznala čednega moškega.
Mama je bila stara 49 let in precej privlačna.
Modre oči, lepi lasje in dobra postava za njena leta, kot je pravila.
Še lepšo postavo bi imela, če me ne bi tako pozno rodila.
Marsikaterega moškega trebušček ni motil.
Nekaterim je bil seksi, je menila.
Morda se bo zaljubila v prijetnega moškega,
kot je kapitan letala ali kaj takega.
Hitenje po letališču Idlewild je bilo zelo zabavno.
Nisem mogel verjeti, da bova tokrat res letela.
Na letališče sva v glavnem hodila pospremit ljudi.
Nekoč je morala z letalom v službo,
ko je igrala v poletni gledališki predstavi.
Tokrat pa grem jaz.
Vse se je zdelo neresnično. V grlu me je stiskalo.
Vse se je zdelo kot v počasnem posnetku.
Lepo je bilo.
Srebrno in belo, z dvema rdečima črtama,
ob strani pa je bil napis TWA.
Kakšen prizor.
Mrzel veter mi je pihal v obraz, toda moje prve ljubezni ni mogel ustaviti.
Bilo je veličastno in mogočno.
Te izkušnje ne bom nikoli pozabil.
Ko sva se po stopnicah vzpenjala na letalo,
sem opazil nekaj čudnega.
Z nama se ni vkrcalo veliko ljudi. Samo nekaj.
Pretvarjal sem se, da je let namenjen samo meni in mami.
Edinstveno, kajne?
Dobrodošla na krovu. Tu je veliko topleje.
Stevardesa na vrhu stopnic je bila visoka, vitka, s toplim nasmehom.
Tole so navodila za nujne primere.
Drugačna je bila. Težko bi natančno opredelil.
Kasneje jo je mama dobro spoznala. Bili sta skoraj bestički.
Vprašal sem jo, zakaj je Liz tako drugačna od drugih.
Mama je rekla, da zaradi globine
in resnične žalosti, ker je bila v koncentracijskem kampu.
Ko so motorji začeli rohneti,
sem sedel na velikem, mehkem, udobnem sedežu.
Komajda sem jih slišal.
Veliki propelerji so se vrteli, ogenj pa je izhajal skozi izpušne cevi.
Vedel sem, da je to doba reaktivcev, a je bilo vznemirljivo biti na letalu,
ki je za pot potrebovalo dvakrat več časa, še posebej, ker je bilo zame prvič.
Kovance sem hranil v črni rožnati denarnici.
Tvoja babica, moja mama, mi je to denarnico dala za varčevanje.
Zdaj pa ti v njej varčuj denar in morda bova šla skupaj na kratko potovanje.
Lahko greva v Filadelfijo, Hartford.
- Lahko greva v Boston! - Ja.
Ko se je mama nad nečim navdušila,
je bil ves svet prežet s svetlobo in upanjem.
Dobro.
Hotela sem te presenetiti,
ampak seliva se v Los Angeles.
Res?
Moj prijatelj režiser iz gledališča Allentown
mi je obljubil vlogo v filmu,
če se do februarja preseliva na zahod.
Resno?
Ne morem verjeti.
Mama je bila že nekajkrat statistka,
zato se ni zdelo tako neverjetno.
V šoli je učila igro, pred tem pa je bila poklicna gledališka igralka.
Ko ni delala, sem bil njeno najboljše občinstvo.
Takoj se vrnem. Preverit grem vozne rede.
Skoraj poletel sem po stopnicah v sobo, kjer sem imel vozne rede.
United, American, TWA.
Tukaj je. "Nočni let v ekonomskem razredu.
Polna cena je 95 $, otroci plačajo polovico cene."
To je to!
Zdaj pa vozni redi.
"Trans World Airlines, let 393,
z letališča Idlewild odide ob 21h.
Super Constellation v Los Angeles
s postanki v Pittsburghu,
Daytonu, Chicagu, Kansas Cityju, Denverju in Los Angelesu.
Prispe ob 15h naslednji dan."
Samo Trans World Airlines
povezuje 70 mest v ZDA s 15 pomembnimi svetovnimi mesti.
Po vsej državi in svetu.
- Zanesite se na… - TWA.
TWA je prava izbira.
Ko sem se vrnil dol, je bila dnevna soba v temi.
Po radiu je igrala nežna pesem
"Wives and Lovers" Jacka Jonesa.
V temi je žarela njena cigareta, ob sebi je imela kozarec belega vina.
Potem me je zaskrbelo, da njene besede o selitvi v LA
niso bile resnične. Morda je samo sanjarila o tem.
No, ja. Mogoče bi še vedno lahko šla samo na kratek izlet.
Še enkrat bom preveril vozne rede.
Babica je vozila Plymouth Belvedere, letnik '57.
Decembra leta 1962
smo bili na poti na letališče Idlewild, jaz pa sem razmišljal o letu 393.
Kdaj bomo prišli?
Ko števec doseže 62, bomo tam.
Zabavno je bilo gledati oglasne panoje z različnimi ponudbami, kot je bila
"S Fly Pan Am v sedmih urah do Pariza".
Ali "TWA, najboljša pot do Kalifornije".
Zdaj sem na letalu,
na enem najdaljših poletov letalske družbe.
Na prvem delu poleta je bilo 15 ljudi.
Pozabil sem si sneti kapo. Najbrž zato, ker sem prišel z mraza.
Kakorkoli, ob vzletu, sem bil videti takole.
Vedel sem, da je mama vesela zame,
toda nestrpno je čakala na vzlet, da bo lahko kadila in pila.
Užival sem ob šviganju ognja iz motorjev.
V letalski reviji je pisalo, da je za propelerski motor to normalno.
Pridi, poleti z mano.
Poletiva daleč stran.
Če te mika eksotična pijača, je v Bombaju lokal…
Ko smo drveli po stezi, me je spet preplavil občutek nejevere.
V tistem hipu je letalo vzletelo.
Komaj verjamem, da letim.
Mama je gledala predse,
potem pa se je obrnila in se mi nasmehnila.
Tako se jo bom spominjal.
Vzlet je bil mirnejši, kot sem si predstavljal.
Vse, kar se je zgodilo tisto noč, se je zdelo popolno.
Dolga leta, ne glede na to, ali se mi je dogajalo kaj slabega,
sem se od trenutka odhoda na letališče, pa do prihoda na cilj,
počutil varnega in srečnega.
Mama je imela rada koktajle, jaz pa kokakolo.
Liz je prišla k nama.
Kaj bosta spila?
- Lahko kokakolo? - Seveda.
- Jaz pa koktajl. - Seveda.
- Smem zdaj kaditi? - Seveda.
Cigarete Newport.
Turkizna škatlica s polmescem na sredini
je vedno priklicala prijetne trenutke.
Ko je prižgala
in izpihnila prvi užitkarski vdih dima, sem pomislil: "Kako praznično."
Vsi mamini prijatelji iz gledališča so kadili.
Ne spomnim se odraslega, ki ni kadil.
Videl sem vse zvezde na nočnem nebu.
Vsaj zdelo se je tako, ko sem gledal skozi okno.
"Tako lepo je. Zakaj ljudje ne živijo na letalih?"
Razmišljal sem, kako sem včasih ponoči doma
buden ležal v postelji in poslušal hrumenje letala nad hišo,
ki je vzletel z letališča Newark ali LaGuardia.
Pomislil sem: "Kam tako pozno leti?
Kdo so potniki?
Ali spijo? So na krovu postelje?"
In zdaj sem morda ne enem od letal, o katerih sem razmišljal.
Gospod na sedežu 3D vama je plačal pijačo.
Kako lepo.
Zahvalite se mu v mojem imenu.
Ko je mama želela narediti vtis,
je njen glas pogosto postal globlji in polnejši.
Temu sem rekel gledališki glas.
Ni ji bilo všeč, ko sem to rekel, a je to vseeno počela.
Kmalu zatem
je zelo čeden gospod, star približno 50 let,
sedel nasproti nama v istem prehodu.
Mama se je spraševala, ali nama je on plačal pijačo.
Smem sesti k vam?
Če ne boste, vas bom potegnila sem.
- Strah me je letenja. - Ni res.
- Ne nasprotuj mi. - Če pa ni res, mama.
Pojdi v pilotsko kabino in spoznaj pilote.
Bila je dobra ideja, čeprav sem menil, da sem v težavah.
Mamo sem prepustil sami sebi.
Na pol poti sem uzrl nekaj bizarnega.
Živjo. Trimetrski mož sem.
Hočeš moj avtogram?
Kdo?
Delam v cirkusu Barnum in Bailey. Sem trimetrski mož.
Dobro.
V zgodnjih 60-ih vrat pilotske kabine niso zaklepali
in zlahka si prišel tja,
običajno z dovoljenjem stevardes.
Liz nisem našel, zato sem vseeno odprl vrata kabine.
Trije moški so gledali predse, zato me niso videli.
- Ali ni bila lepa? - Prečudovita.
Ne morem verjeti, da je bila kar z vsemi.
- Vem. - Jaz pa.
Ujel sem samo del zgodbe.
Šele kasneje sem ugotovil, da so najbrž govorili o seksu.
Greš nocoj v Pittsburgh?
Ne, v Los Angeles.
- Zakaj letiš z vmesnimi postanki? - Na letalu sem hotel ostati čim dlje,
toda mama si ne more privoščiti direktnega leta.
Mislil sem, da jim bo všeč, ker obožujem letala,
toda videli so manj prijetno plat tega.
Dobro. Mi letimo samo do Chicaga.
Če ti bo dolgčas, lahko prideš. Samo prej vprašaj stevardeso.
Prav.
Hvala.
- Kaj je trimetrski mož? - Tvoje novo dekle.
Kakorkoli, letel sem in to vso noč.
Je lahko še boljše?
Ko sem se vrnil, je mama pila že drugo pijačo
in se zelo zbližala z novim prijateljem Harryjem.
To je moj sin, Jeff.
- Živjo, Jeff. - Hej.
To je Harry. Iz Pittsburgha je.
Odvetnik je in pozna nekaj igralcev iz moštva Pittsburgh Steelers.
A ni to noro?
Ste poročeni? Imate otroke?
Ja, imam sina in hčerko.
To je dobro.
- Upam, da imaš rad piščanca. - Ocvrtega.
Podobno je.
To je piščančji cordon bleu. Zelo okusen je.
Potem pa bom.
Ko sem se vrnil, je Harry mami nekaj šepetal na uho.
Počakal sem, da je končal, da ne zaidem v težave.
Kako čudovit moški. Tako lepo se izraža.
Všeč so ji bili ljudje, ki so se lepo in jasno izražali.
Naglasi ji niso bili všeč, razen v vlogah.
Rekla je, da lep govor odraža izobraženost človeka.
Njena prijateljica Julia je bila lepa,
zelo bogata in poročena z bogatim izumiteljem.
Zdelo se je, da ima vse,
toda moja mama se ni mogla sprijazniti
z njenim močnim, newjerseyjskim naglasom.
Govorila je: "Kakšna škoda.
Vsa ta lepota in bogastvo, pa ta grozen newjerseyjski naglas."
Hecno je, da je včasih tudi mama govorila s takim naglasom.
Če bova kdaj v Pittsburghu, naju bo Harry peljal na večerjo.
Z ženo in otroki?
Brihta.
Ko se je tema zunaj spremenila v snežne oblake,
sem začutil, da sem dobil nekaj predse.
To je zate.
Sodeč po vonju, je bil piščančji cordon bleu.
Vau, res je zgledal kot ocvrt piščanec, vendar še bolje.
Začel sem jesti.
Rad imam piščanca in sir,
ne vem pa, ali ju lahko jem skupaj.
Mama, to mi ni všeč.
- Lahko še eno kokakolo? - Seveda.
Ko smo se začeli spuščati v Pittsburgh,
sem končno lahko videl skozi okno. Bili smo pod oblaki in močno je snežilo.
Lepo je bilo gledati mesto spodaj, ki se je lesketalo v snegu.
Potem sem pomislil, da je v neki hiši tam spodaj otrok,
ki posluša hrumenje motorjev nad sabo
in se sprašuje, kdo je tako pozno na letalu.
Kam potujejo in ali spijo ali ne.
Pristanek smo komajda čutili.
Modre luči na pristajalni stezi so v snegu še bolj izstopale.
Ko smo se bližali terminalu, je zacingljal razglas.
Govori kapitan.
Zaradi nepričakovanega snežnega viharja
bosta leta v Dayton in Chicago do nadaljnjega preložena.
Več informacij boste dobili na terminalu.
Brez skrbi.
TWA bo potnikom uredila hotelsko nastanitev.
- Brezplačno. - Hvala.
Dobiva hotelsko sobo?
- Ja, brez skrbi. - Super.
Dobro.
Receptorja sem vprašal, kdaj je bil zgrajen hotel.
Rekel je, da leta 1952.
Zdaj sem fantaziral o vseh ljudeh,
ki so se od leta 1952 sredi noči znašli v situaciji, kot je najina.
Takole, ljubček.
Poklicali naju bodo, ko bo letalo pripravljeno,
toda dve uri zagotovo še ne, zato se poskusi naspati.
- Prav? - Ja.
Še na kozarček za lahko noč grem.
Prav.
- Boš v redu? - Ja.
- Rada te imam. - Tudi jaz tebe.
Vedel sem, da je povezano s Harryjem, toda molčal sem.
Halo?
Ja, prideva.
Stekel sem skozi vrata in po hodniku
ter pritiskal na gumbe dvigala.
Ne, nehati moraš.
Mama, pridi! Zamudila bova letalo!
Mama, pridi! Letalo odide čez 20 minut! Zamudila bova!
Mamo sem videl prihajati iz druge sobe.
Že grem.
Ni važno, če je bila s Harryjem.
Važno je bilo, da imava le 20 minut,
da prideva do terminala in nadaljujeva pot.
Čeprav je bila ura tri zjutraj, je bila mama odlične volje. Jaz pa tudi.
Spal sem tri ure in nadaljevala bova pot.
Let iz Pittsburgha v Dayton je trajal manj kot uro,
in ko se ozrem nazaj, je bil zelo zanimiv.
V 40 minutah je mama pokazala več čustev kot kdaj koli prej.
Le kaj ji je govorila?
Kasneje sem izvedel celo zgodbo o Liz.
Spomnim se samo,
da sem bila zmedena.
Imela sem samo devet let, ko smo bežali iz države,
uspelo pa je samo bratu in meni.
Žal sva bila priča temu, ko so odpeljali najine starše.
Ljubica.
Ne, v redu sem. Prebolela sem.
Takrat so na newyorškem območju predvajali oddajo Še pomnite.
Kazali so posnetke nacističnih dejanj.
To je bil glavni vir mojih nočnih mor.
Liz se mi je smilila. Mami pa je prirasla k srcu.
Kot bi si oddahnila, ker je nekdo še bolj trpel.
Nenadoma mi je bilo žal, ker nisem spoznal trimetrskega moža.
Bi vsaj imel sogovornika.
Nocoj se bom pridružil zvezdam.
Tihe noči tihih zvezd.
Tihi akordi moje kitare
plavajo v tišini, ki nas obdaja.
Med postankom v Daytonu sva ostala na krovu.
Z mamo sva zadremala.
Preden sva se zdramila, smo bili spet v zraku.
Dokler sva bila pripeta, naju je Liz pustila spati.
V Daytonu se ni vkrcal nihče. Vsaj nihče zanimiv.
Le zakaj bi ob štirih zjutraj? Zato sva spala do Chicaga.
Bila je še tema, ko smo pristali na novem terminalu O'Hare.
To je moja zadnja postaja, moja matična baza.
Pripravila pa sem vama nekaj presenečenj.
Uredila sem, da bosta potovala v prvem razredu
v Kansas City in Denver.
V Denverju pa vaju čaka še eno malo presenečenje.
Tako…
Tukaj so podrobnosti. Izročite jih na šalterju.
- Prav? - Hvala.
- Zbogom. - Hvala.
Razmišljal sem samo, koliko bi naju stalo,
če bi sama plačala prvi razred.
Približno 185 dolarjev v eno smer.
Koliko igrač in hotdogov bi lahko kupil.
Skupaj z dvema ali tremi leti, kot je tale.
Ta Liz je krasna punca.
Mamino vedenje se je nenadoma spremenilo.
Videl sem opazno spremembo.
Hodila je vzravnano z dvignjeno brado, dostojanstveno.
Letela sva v prvem razredu.
Bila je igralka, ki je na zahodno obalo letela v prvem razredu.
Želela si je, da bi nosila lažni leopardji plašč,
ki sem ji ga odsvetoval, preden sva odšla.
Hollywood kliče.
Morala sem na prvo letalo.
Ste igralka?
Ja. Kako ste uganili?
Mama je imela pogosto take trapaste pripombe.
Srečno v Hollywoodu.
Hvala.
Terminal je bil čudovit in začuda
je bila stojnica s hotdogi ob štirih zjutraj odprta.
- Živjo. - Hotel sem dva,
mama pa je naročila enega.
- Si končal? - Ja.
Lahko še enega?
Si res želiš še enega?
Ja, zares si ga želim.
Prav.
Z drevesa življenja…
Prvi razred v letalih s propelerjem
je za razliko od reaktivnih letal v zadnjem delu letala.
Najprej sem opazil, da so bili sedeži večji.
Potem pa čudoviti mural.
Vseeno je dobra izbira.
Najboljše še pride.
Ljubica, ali ne bo krasno?
Videla si sonce, nisi pa ga videla sijati.
Vzlet je bil precej tišji.
Najbrž so bili sedeži zato zadaj. Pri reaktivcih je tišje spredaj.
Mama je bila resnično navdušena, ker je v prvem razredu.
Če bi mi filmski studio urejal prevoz,
bi Združenje filmskih igralcev vztrajalo, da potujem na tak način.
Taka so pravila.
Letalo je nadaljevalo proti zahodu
in opazil sem, da sonce vzhaja.
Ko smo malce zavili v desno, je sonce posijalo skozi okno
in zdelo se je, da poplesuje na maminem obrazu.
Se spomniš, ko sem poleti igrala v Razsvetli nebo?
Kritik je napisal, da sem nekaj vmes med Crawfordovo in Stanwyckovo.
Vrhunska igra.
Ali ni bilo to čudovito?
Lenobni popoldan je…
Na moji desni so bile zlate, bleščeče zavese.
Zanimalo me je, kaj je za njimi.
Pogledal sem po prehodu, da bi uzrl stevardeso.
Ena je stala pri kuhinji.
Pomahal sem ji, kot v šoli, ko sem klical učiteljico.
Visoka, zagorela, mlada in ljubka.
Dekle iz Ipaneme se sprehaja
in ko gre mimo,
vsak, ki ga sreča, reče: "Ah."
Ja. Kaj želiš?
Glas je bil tako domač.
Enak je bil tistemu na terminalu v New Yorku.
Videti je bila točno taka, kot sem si predstavljal.
Kaj je pa to?
To je spalni del za nočne lete. Ne uporabljamo jih več.
Kdaj ste jih uporabljali? Katerega leta?
Zakaj jih ne uporabljate več? Koliko jih je?
Pojdiva po vrsti.
Prav.
Od takrat, ko je bilo letalo novo,
pa do prihoda reaktivnih letal leta 1959,
so jih uporabljali na daljših direktnih letih.
Vsakič, ko je letalo letelo več kot osem ur.
Recimo na nočnem letu čez celo državo.
Ljudje so spali. To je bilo vključeno v ceno.
Kul.
Kako, da toliko veste?
Mama je dolgo delala v letalski industriji,
- sprva kot stevardesa v 30. letih. - Vau.
Leta 1939 se je upokojila in od takrat
napoveduje polete na newyorških letališčih.
Takoj se vrnem.
Šalite se. Res?
Koliko je stara? S kakšnimi letali je letela?
Od kod napoveduje polete?
Stara je 58 let, v glavnem pa je letela z letali DC-3.
Mislim, da dela v sobici v zadnjem delu terminala družbe TWA.
Veliko te zanima. Zelo rad letiš, kajne?
Je to prvič?
Doris mi je odgovorila na vse in še več. Moja nova najboljša prijateljica.
Mama! Zbudi se! Moraš se zbuditi!
- Kaj je? - Ne boš verjela.
Dorisina mama je glas letališča Idlewild.
Stara je 58 let in je bila ena prvih stevardes.
Mama, všeč ti bo. Nima naglasa in zelo lepa je.
- Kdo? - Doris!
Čudovito, fantek moj.
Ne kliči me tako pred Doris, prav?
Prav. Dovoli mi spati.
Pričesko je imela ravno po mojem okusu.
Svetle oči. Nisem mogel odvrniti pogleda.
Koliko si stara?
Enaindvajset let.
Katero ti je najljubše letalo?
Boeing 707.
- Zakaj? - Ker je lep in zelo hiter.
Ni slabo. Imaš fanta?
Ravno sva se razšla.
Moja mama je igralka.
Res?
To sem rekel, ko sem hotel narediti vtis.
Zelo zanimivo.
Odhajava v Hollywood. Poklicali so jo.
Mislim, da bo snemala film s Paulom Newmanom.
S Paulom Newmanom?
Ne morem verjeti.
Zdaj moram iti. Mama je nekaj hotela.
Prav.
O bog. Zakaj sem lagal? Tako neumno.
Že z igralstvom sem jo navdušil.
Letališče Kansas City ni bilo zanimivo,
razen trgovine z igračami.
O bog, o bog.
Imajo repliko skoraj identičnega letala, s katerim letimo. Na baterije.
To je bila brez dvoma najboljša igrača.
Vrata se odprejo, potniki izginejo,
prikaže pa se stevardesa.
Mojbog.
Vrata se zaprejo in spet se prikažejo potniki.
Vžgejo se motorji drug za drugim.
O bog. Začenja taksirati.
Življenje je bilo v tistem hipu noro lepo.
- Z davkom stane 12,95 $. - Prav.
Zapisala bom.
Odlično.
Dokler ga nisem zlomil.
Jokal sem eno uro, tudi med vzletom na poti v Denver.
To bo najdaljša etapa. Zaradi čelnega vetra bo trajala skoraj štiri ure.
Kaj pa je?
Letalo sem zlomil.
Tudi prava letala se pokvarijo.
- Res? - Seveda se.
Tega nisem vedel.
Ta podatek mi je spremenil življenje.
Vedno sem imel težave z nepopolnimi stvarmi,
še posebej z mehaničnimi.
Imela je odgovor, ki ga uporabljam še danes.
Tudi prave stvari se pokvarijo.
- Želiš, da ti pripravim posteljo? - Ja!
Doris, hvala, ampak ni treba.
- Mama! - Res ni nobena težava.
Takoj jo bom pripravila.
Presrečen sem bil, da sem v kabini in skozi okno gledam nebo.
Sploh nisem mogel spati.
Hotel sem ostati tu in se zabavati, morda celo nekaj pojesti.
- Sin pravi, da ste igralka. - Ja.
Čestitam, ker boste snemali s Paulom Newmanom.
Razburljivo.
Najbrž je narobe razumel. Ne gre za določen film.
Samo prijatelj mi bo poskusil pomagati.
Ve, da obožujem Paula Newmana, zato je tako sklepal.
Tako sram me je bilo, da nisem več hotel živeti.
Kmalu bo kosilo. Vprašala ga bom, če bo jedel.
- Hvala, Doris. - Vrnem se.
Zelo si prijazna.
Kmalu bo kosilo.
- Upam, da imaš rad piščanca. - Ocvrtega.
Ta je podoben, ampak še boljši.
- Res? - Piščančji cordon bleu.
- Lahko še eno kokakolo? - Seveda. Takoj pridem.
Prav.
Moški na sedežu 7D
je veliko pil in kadil cigarete Pall Mall.
Zelo močne cigarete brez filtra, mi je povedala mama.
Newports niso nič proti temu.
Nenehno se je vračal k naslovnici
časnika The Kansas City Star.
Pisalo je: "Nesreča: Padec letala na letališču Idlewild."
Spodaj je bila zamegljena črno-bela fotografija.
Kot otroka so mi letalske nesreče vzbujale več zanimanja kot strahu.
Nisem mogel razumeti,
da bi nekaj, kar sem imel tako rad, lahko nekoga ranilo, kaj šele ubilo.
Potem sem ga slišal govoriti s stevardeso, ki ni bila Doris.
Gospod, ste v redu?
Ne.
Tole je težko brati, kajti pred kratkim
sem rezerviral službeni let iz Chicaga v New York,
vendar nisem mogel na letalo.
Letalo je bilo prebukirano. Ostal sem brez sedeža.
Jezen sem odšel, a ko sem prišel domov
in prižgal TV, sem videl, da je moje letalo strmoglavilo.
Tisti z mojo rezervacijo.
Zato se bojim letenja.
Zelo mi je žal.
Zagotavljam vam, da se ne bo nič zgodilo.
Tu bom, če me boste potrebovali.
Hvala.
Upravičeno se je bal.
Kako bi mu lahko jaz pomagal? Moje letalo je bilo zlomljeno.
Že samo pogled nanj bi ga prestrašil.
Potem mi je šinila odlična ideja.
Morda ga lahko kapitan popravi. Mojo igračo, seveda.
Ste poročeni?
Nisem.
Pravkar ločen.
Ali ni to naključje?
Moja mama je igralka.
Nisem točno vedel, kaj je naključje.
Popravil ga je.
Najboljši je. Zakaj on ne poroči moje mame?
Hvala!
Mama bo igrala v filmu, mislim da s Kirkom Douglasom in Elizabeth Taylor.
In s Paulom Newmanom.
Res? S Paulom Newmanom?
- Česa ne poveš. - Zdaj moram iti.
Hvala.
Živjo, ljubček.
Kapitan ga je popravil.
- Zakon je. - Kako lepo.
Zelo sem vesela zate.
Vedel sem, zakaj je tako vesela.
Pred sabo je imela sveže prtičke iz tekstila
ter najlepši porcelan in srebrni pribor.
Vau.
Lenox.
Ni vljudno obračati krožnik pred ljudmi.
Mami so bile všeč starine in drag porcelan.
Naglas je začela brati menu, kar je imela navado.
Brala je z globokim, teatralnim glasom, da mi je bilo v restavracijah nerodno.
"Predjedi: koktajl s kozicami
ali gobe, polnjene z rakci.
Glavna jed: govedina z omako
- ali piščančji cordon bleu." - Piščančji cordon bleu.
Vrnil sem se v svoje zatočišče, v svoj zasebni svet.
Oh, lepo življenje.
Polno zabave, naravnost idealno.
Hvala.
Lepo življenje.
Lahko skriješ vso žalost…
Opazoval sem mamo in se spraševal, kaj bova počela za moj rojstni dan.
Zahihital sem se ob spominu na moj peti rojstni dan.
Bil je tako uspešen, da sem hotel zabavo vsak dan.
Mama se je vdala po petih dneh.
Potem sem spoznal grdo resnico. Rojstni dnevi so običajno trajali en dan.
Nihče ni povedal, da jih ne morem imeti vsak mesec.
Nekega aprila
je mamina prijateljica prišla na mojo zabavo, rekoč:
"A nima februarja rojstni dan?"
"Ja," je rekla mama, "toda ne pokvari mu tega".
Mama je bila glede tega dobra.
- Hvala. - Ni za kaj.
Ležal sem na boku. Hrumenje motorjev me je uspavalo.
V hipu sem zaspal.
Še dolgo let sem brskal po voznih redih,
da bi našel letalo s propelerjem, če sem le imel čas,
da bi spet lahko tako spal.
In če se sprašuješ, zakaj…
Tu lahko ostaneš, dokler boš pripet.
- Prav. - V redu.
Govori vam kapitan.
Naslednjih 20 minut pričakujemo zmerno turbulenco.
Ostanite na sedežih in se pripnite.
Letalo se je začelo stresati in bobneti.
Ko smo se začeli vzpenjati nad oblake, se je zvok motorja spremenil.
Toda turbulenca je postajala hujša in potniki so se začeli ozirati naokrog,
kot da bo nekaj, kar bodo videli, rešilo problem.
Moški na sedežu 12A je vstal in se pomikal proti repu letala.
Ste v redu?
Vpil je v prazno.
Nehaj mi slediti!
Gospod, želite pomoč?
Meni neznana stevardesa je stekla za njim.
- Želite pomoč? V redu je. - Kako bizarno.
Moški je mlado žensko držal za vrat, ona pa njega.
Resnično sta se upirala drug drugemu.
Razumem vas.
Precej normalno sta se pogovarjala.
Ta moški je skrival nekaj več.
- Imamo problem. - Izdihnite.
Hvala.
Preden se je kot prvi vkrcal, je dobil močna zdravila,
da bi ga lahko prepeljali v psihiatrično bolnišnico v Denverju.
Hvala lepa.
- Pomirite se. - Pardon.
Povejte, če kaj rabite.
Tako mirno so govorili. Težko si verjel, da je kaj narobe.
Skupaj so ga nekako pomirili.
Vseeno je bilo nelagodno, dokler se nismo izkrcali.
- Najbolje bo, da sedeš. - Ja, v redu sem.
Vso srečo s filmom Paula Newmana.
Hvala. Potrebovala jo bom.
- Zakaj se je naše letalo pokvarilo? - Ne vem, srček, ampak v redu je.
Dobro se bova naspala, jutri pa bova imela čudovit let.
Hočeš, da skupaj prebereva igro?
Skupaj preberiva Zgodbo iz Philadelphije.
- Prav. - V redu.
Postanek v Denverju je bil zabaven.
Tistega večera je mama prebrala dve dejanji.
Odkar pomnim, mi je mama namesto pravljic za lahko noč brala igre.
Kosila sva v restavraciji na terminalu.
Ocvrt sir in kokakola, medtem ko sem opazoval letala.
Fantastično.
Kaj bi lahko bilo boljše od vsega do zdaj?
Nič. Večno sem hotel živeti.
- Srečno pot. - Hvala. Srečno pot.
Notri je sporočilo za vas.
Ja, Liz mi je vse povedala.
Čakaj! Na napačnem izhodu sva! Zamudila bova letalo!
Ta ni pravi, mama!
To je direkten let v LA. Na pamet vem.
StarStream Boeing 707 z luksuzno VIP letalsko storitvijo.
- Hvala. Vzela bom zanj. - Srečno pot.
Hvala.
Presenečenje. Z reaktivcem bova letela.
Kaj?
Ne morem verjeti.
S 707 letiva v LA.
Nisi navdušen? To je tvoje presenečenje od Liz.
Kaj je narobe?
Nič, samo…
Vkrcala se bova in začela se boš važiti.
Pojdiva k izhodu.
Navdušen sem bil, a včasih tega nisem znal pokazati.
Čutil sem nekakšno izgubo.
Morda, ker sem se poslavljal od velikega, lepega Connieja,
ali pa, ker ne bom več videl Doris.
Ničesar ni rekla in žal mi je bilo.
Tam je bil. Pravi biser med letali.
Bil je umetnina. Verjemite, umetnina.
Bil sem v prvem razredu reaktivca.
Nisem mogel verjeti.
Mama je dovolila, da sedim sam in se pretvarjam, da letim sam.
Ona je sedla k prijetni Barbari.
Naval moči me je potisnil nazaj na sedež.
Vau. Fantastično.
Res je bilo fantastično. Vzdignili smo se v višave.
Kmalu smo bili nad koloradskim gorovjem.
Zasnežene gore, lesketajoče se v popoldanski svetlobi, so bile nepozabne.
Letalo se je poravnalo in zaslišali smo kapitana.
Dame in gospodje, dobrodošli v dobi reaktivnih letal.
Letimo 950 km/h, na višini deset tisoč metrov.
V Los Angeles bomo prispeli čez eno uro in 52 minut.
Uživajte v poletu. Šampanjec je na moj račun.
Barbara je bila starejša od mame,
toda zelo čedna in čisto po maminem okusu.
Izobražena, premožna in brez naglasa.
Ne, ne.
Žal je moj mož že pred leti umrl.
Henry mu je bilo ime in… Povedala ti bom zgodbo.
Stal je na odru in prevzemal vodstvo banke Crocker,
- ko je doživel infarkt. - O bog.
- Barbara. - Imel je 43 let.
Sprehodil sem se po kabini.
Prav petelinil sem se.
Kot to zna samo osemletnik,
ko ve, da počne nekaj zelo posebnega.
Ko sem pogledal levo po prehodu, sem zagledal dečka.
Bil je mlajši od mene. Kaki dve leti.
Bral je uradni letalski vodnik ali ULV,
ki ga imajo samo potovalni agenti in velika podjetja.
Je to najnovejši ULV?
Oče ga prvi dobi po emailu.
Kakšen srečnež si. Takoj se vrnem.
Mama, novega prijatelja imam!
- Ima ULV. O bog… - Jeff.
Jeff, to je Barbara.
Če verjameš ali ne, njen oče je lastnik letalske družbe.
Trans Caribbean Airlines.
- Res? - Ja.
Oče je dal moje ime, Barbara,
napisati na nos čisto novega reaktivca DC-8.
Vau. Mega.
Letalo z njenim imenom.
Naj ostanem tu ali se vrnem k novemu prijatelju Skipperju?
Otroci.
Naslednja ura je minila v pogovoru, ki je zanimal samo Skipperja in mene.
Veš, da je družba TWA ponujala direktne lete
iz Londona do San Francisca, ki so trajali 22 ur, vse do leta 1960?
Res?
Mojih prijateljev letalstvo ne zanima, a zdaj imam Skipperja.
- Kje je tvoj oče? - Tam.
S čim se ukvarja?
- Odvetnik je. - Kaj pa mama?
Umrla je, ko sem imel tri leta.
Res? Imaš novo mamo?
Ne. Oče se je še dvakrat poročil, a sta tudi oni dve umrli za rakom.
- Vse. - Šališ se.
- Ima naglas? - Ne vem. Je važno?
- Ja. - Mislim, da ga nima.
Super. Moji mami bo všeč. Rada ima ljudi brez naglasa.
Na Hollywood.
- Na naju. - Ja.
- Ne morem… - Mama! Imam novega prijatelja.
Njegov oče je bogat, žalosten in nima naglasa.
Povej mu, kje sedim.
Živjo.
Zakaj si pa ti tu?
Zamenjala sem let, da vaju še enkrat vidim.
Ne bom si več umil obraza.
To je predobro.
Moje dekle, prijatelj in upajmo, da mamin novi mož.
Vsi na novem letalu potujemo na zahod.
Povsem nemogoče je, da bi bilo življenje še boljše.
Živjo. Bi goveji file?
- Ne. - Ne.
Kaj pa piščanca?
Ne.
- Ne maraš ocvrtega piščanca? - Obožujem ga.
To je čisto podobno. Piščančji cordon bleu.
Toda na naših letih imamo tudi otroški jedilnik.
Hotdog, hamburger
in sendvič z arašidovim maslom.
Jaz bom hotdog z gorčico.
Jaz pa hotdog brez gorčice in kečapa.
Odlično.
Skoraj bi omedlel. Hotdog na skoraj 11 tisoč metrih?
Od vzhičenja sem onemel.
A nekaj sem moral reči in obrnil sem se k Skipu.
- Všeč mi je tvoj uradni letalski vodnik. - Hvala.
Sonce je sijalo, nebo je bilo čudovito modro
in z novim prijateljem sem pri 950 km/h jedel hotdog in pil kokakolo.
Od takrat naprej nisem mislil, da bi lahko bilo še bolje.
Ko smo pristali,
sem zagledal novo restavracijo v slogu vesoljske dobe.
Zelo lepa je bila.
Želel sem si, da bi nekoč tam jedel.
Skozi okno sem videl pomični most drseti proti našemu letalu.
Mama, zunaj so filmske kamere.
- Šališ se. - Ne šali se.
- Uredila se bom. - Ja.
Čudovita si.
Zakaj je zunaj toliko kamer?
Zaradi našega kapitana. Imel je 62 let in zadnjič je pilotiral.
Doris mi je govorila o tebi.
- Ti je ime Jeff? - Ja.
Bi se sprehodil z mano po koridorju?
Revija Life Magazine je o njem snemala TV oddajo.
Še zadnje vprašanje.
Kaj boste počeli v pokoju?
Uradno se bom upokojil, ko se odjavim,
a če me boste upokojili pred kamerami…
Potem želim…
Rad bi
moja krila podaril
temu mladeniču,
ki ima…
letenje v krvi.
Ta trenutek sem vzel tako resno,
da sem danes kapitan.
Poročil sem se z Doris, čeprav sem moral še malo zrasti.
Trinajst let, če sem natančen. A vseeno sva srečno poročena.
Pravi letalski par.
Skoraj vsak dan jo vidim.
Je novi glas letališča JFK, jaz pa letim med New Yorkom in LA-jem.
Zelo priročno.
O ja.
Če vas zanima, se moja mama ni poročila s Skipperjevim očetom,
čeprav sta se nekaj časa videvala.
Pretvarjali smo se, da bo uspelo. Toda zelo srečna je.
V kalifornijskem gledališču Pasadena poučuje igro.
Stara je 80 let in ugajajo ji mladi fantje.
Liz je že skoraj 20 let njena najljubša učenka.
Bilo je čudovito življenje.
TA FILM JE POSVEČEN
JETTU
BENU
IN ELLI.
MOJI MAMI IN OČETU,
BRATOM IN SESTRAM.
VSI SO NAVDIHNILI MOJE ŽIVLJENJE!
PRIPOVEDOVAL JE JOHN TRAVOLTA
ZGODBA JE IZMIŠLJENA.
VSAKA PODOBNOST Z RESNIČNIMI OSEBAMI,
ŽIVIMI ALI MRTVIMI, IN RESNIČNIMI DOGODKI
JE ZGOLJ NAKLJUČNA.
Prevedla Lidija P. Černi