Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ce dor mi-e de liniște!
Nu există liniște ca pe fundul mării.
Și acum, că timpul meu se scurge,
încerc să mi-l amintesc limpede.
Odinioară, știam fiecare curent,
fiecare cărare printre alge.
Și entuziasmul nesfârșitei libertăți.
Erau nenumărate bunătăți,
toate pentru mine.
Dar cel mai bine era
că puteam să fiu singur.
Ce dor mi-e de pacea și liniștea de acasă!
Mai ales în timpul unei excursii infernale.
E a 1401-a zi a captivității mele.
O turmă de copii de-a treia și învățătoarea lor incapabilă
au venit să învețe despre viața marină și să-mi strice după-amiaza.
El e Marcellus și e o caracatiță uriașă din Pacific.
Kevin, nu mai linge geamul!
Nu-l văd. Nu e acolo.
Pentru că sunt camuflat, Kevin.
Citește plăcuța!
În acest acvariu
sunt subordonat unei specii inferioare mie din toate aspectele.
E o lecție de viață să ajung la mâna lor.
Singura calitate care-i izbăvește e o mică pictură murală pe care mi-o lasă.
Fiecare e unică.
Fiecare e complicată ca un melc lunar.
Dintre toți oamenii, cel mai puțin aș zice că mă deranjează femeia de serviciu.
Te simți puțin antisocial în seara asta?
Da, știu cum e.
Dar nu te poți ascunde de mine.
Sper că ai primit scoici proaspete azi.
I-am zis lui Terry că poate te-ai săturat de cambula aia congelată.
Habar n-ai!
Ne asemănăm, spre deosebire de restul plictisitor al speciei sale.
Preferăm noaptea.
Ne place singurătatea.
Bună, dragilor!
Nici ei nu-i plac țiparii-lupi.
Ce Dumnezeu!
Nici podelele lipicioase.
Și amândoi visăm la fundul mării.
La ce am pierdut acolo.
REMARCABILE FĂPTURI INTELIGENTE
- Cum mai stai cu alergiile? - Bine.
Și Miranda Downs se plângea de ale ei.
Pe ea o ajută un prosop rece pe picioare, înainte de culcare.
Ca să vezi! Dintre toate.
Asta e treaba ei, nu?
Da.
Așa e. Cincisprezece dolari, te rog.
Zece. Cinci. Bine. Poftim!
- Perfect! - Noapte bună!
Noapte bună, Tova!
Condu cu grijă! Drumurile sunt alunecoase.
Mereu sunt așa. Sunt tot întreagă.
Aveți un mesaj nou.
Dnă Sullivan! Sunt Bruce, de la complexul pentru vârstnici Charter.
Ne bucurăm că vă alăturați nouă, în Bellingham.
Trebuie să-mi confirmați rezervarea.
Și putem continua cu aducerea dv. aici.
Sunați-mă! Mulțumesc!
Nu!
Aoleu! Fir-ar să fie! Nu!
Îți bați joc de mine?
Vai, nu!
Acum telefonul. Ce naiba?
Pot să te ajut?
Aveți o mașină cu radiator funcțional?
Așa ceva chiar n-avem.
Dar un încărcător de telefon?
- Tanner! - Da?
Adu un încărcător și o cafea
pentru amicul nostru greu-încercat!
Mersi!
Ce te aduce în Sowell Bay?
Caut pe cineva.
- Un prieten? - Nu, un datornic.
Amuzant trebuie să fie să-l cauți!
M-aș distra și mai bine dacă mi-aș repara duba.
Tanner, nu te aud mișcându-te!
- Poftim! - Mersi!
- Da. - Măi să fie!
Ador trupa Friko. Era să le cântăm în deschidere.
Au fost motive politice.
- Dar chiar ne-au vrut. - Cine sunteți?
Trupa mea, Cârnat de Molie.
Ce? Stai!
- Cânți în Cârnat de Molie? - Da.
Unde-ai auzit de noi? Pe Bandcamp?
- Ne știi? - Da.
Glumeam doar.
- Și tu ai mințit? - Da.
Mă simt groaznic acum.
Pentru asta, micul-dejun e din partea casei.
Facem un sendviș grozav. Tanner!
Aici erai. Doamne!
Fă unul special pentru...
La ce cânți?
La chitară.
- Chitaristul de la Cârnat de Muscă. - Bine!
Apoi, îți facem cunoștință cu Pete, de la atelierul auto.
- E rea, nu? - E rea.
Ultima făcută de el avea gust de șosete.
Harriet o vede pe Carol în sala de așteptare.
Discută și-și dau seama că au aceleași simptome.
Înțeleg că Fred Murphy se culcă cu amândouă.
- Nu se poate! - Vai!
Ca Ruth cea albă, Ruth cea neagră și Charlie Simpson.
Barb, nu poți spune „Ruth cea albă” și „Ruth cea neagră”.
Sunt culorile lor de păr. Ca să nu le încurcăm.
Voi nu v-ați adus de împletit?
Proaspăt coapte?
Îl știți pe Ethan de la Shop-Way?
Ei bine, fumează iarbă.
Am simțit data trecută când am luat brânză.
Mary Ann, toți fumează iarbă.
Se pune în unt, în jeleuri...
În jeleuri?
Tova, ești foarte tăcută azi.
Te simți bine?
Să nu mai lucreze noaptea.
N-ar trebui să lucrezi deloc.
Faci șmotru cu chimicalele alea, în patru labe!
Eu doar împletesc. Nu mă interesează bârfa.
Și Carol și Harriet se întâlnesc cu același bărbat.
Sigur că da!
De 30 de ani au același tapet.
Tapetul, înțeleg. Dar cu Fred?
Sowell Bay e ca un acvariu.
Așa zicea Will.
Zicea că nici unt de arahide nu poate lua
fără să afle tot orașul, într-un ceas.
Will...
El ne-a trecut pe lista de așteptare
a centrului ăla pentru vârstnici, Charter Village.
Mă tot sună să știe ce am de gând.
Înainte să se îmbolnăvească, ne-a înscris.
Cred că-și făcea griji că voi rămâne singură în casa aia.
Will voia să vândă casa.
Acum 30 de ani, după ce Erik...
După ce s-a dus.
A zis să continuăm.
„S-o vindem, să continuăm!”
N-am putut.
Poate avea dreptate.
Poate ar trebui să-mi văd de viață.
Trăiește într-un acvariu mai mare ca al meu,
dar îmi dau seama că și ea vrea să fie liberă.
Inteligența mea superioară mă ajută să înțeleg
comportamentul tuturor făpturilor.
Bănuiesc că ea fuge de ceva care pândește undeva în adâncuri.
Doamne, Dumnezeule!
Pentru Dumnezeu!
Zău așa!
E dezgustător.
Uite-așa!
Bun!
Doamne!
Marcellus?
Cum ai ajuns aici?
Nu! E în regulă!
E în regulă! Uite!
Te-ai încâlcit. Stai numai să...
Așa, l-am scos. Bun!
Așa! Va fi bine. O să fie...
Marcellus!
Doamne!
Se spune că noi, caracatițele, aveam cândva cochilii.
A fost riscant să renunțăm la ele.
Ne-a făcut vulnerabile față de prădători, dar am și căpătat libertatea
de a ne putea strecura prin crăpături.
Să explorăm. Să vânăm.
Și să evadăm, dacă era nevoie.
În închisoarea asta,
satisfacția mea culinară depinde de asta.
- Ce naiba? - Dar curajul meu măreț are consecințe.
Timpul petrecut afară din apă îmi usucă pielea și-mi încetinește cele trei inimi.
În seara asta, aproape că m-a costat viața.
Marcellus!
Ea m-a salvat.
M-ai speriat de moarte.
N-am vrut s-o fac să cadă.
Am tras instinctiv.
Pentru că i-am simțit golul din suflet.
Suferința ei ascunsă.
Inima femeii de serviciu.
Trebuie să găsesc o cale să i-o vindec.
Măcar așa s-o răsplătesc, pentru că m-a salvat.
Doamne!
Tova!
Nu mai știu când nu te-am văzut la lumina zilei.
Vrei un sendviș la micul-dejun?
Tanner!
Fă un sendviș!
Facem unul cu ou, cârnat și brânză, dar secretul e că adaug muștar integral.
Nu, vreau doar niște analgezice.
De ce? Ce te doare?
Nimic serios. Mi-am luxat glezna.
O gleznă rănită e ceva serios.
Tanner!
- Adu trusa de prim ajutor! - Nu e nevoie.
Vrei un ceai, cât te bandajez?
Doamne, nu!
N-ar trebui să stai în picioare.
Sper că Terry nu vrea să lucrezi diseară, cu piciorul scrântit.
Terry! Ce se întâmplă aici?
Bună, Tova!
Prietenul nostru, Marcellus a găsit un mod să evadeze.
Serios?
Moluștele din acvariul de recif dispar,
iar el s-a îngrășat într-o lună 226 de grame, deci e evident de ce.
Dar nu e vina lui.
Spre final, toți devin așa.
Cum adică?
Se țin de șotii. Vor să se distreze pentru ultima oară.
Credeam că o mai duce, dar a îmbătrânit.
A trăit mai mult decât alții.
Cum de mă vizitezi în timpul zilei?
Păi, eu doar...
- Tova! - Nu contează.
O trupă de improvizații.
Slipknot improvizează pe o structură.
- De la începuturile omenirii. - Zău!
Asta-i buba cu voi, nu vreți să învățați de la vârstnici.
Jimi Hendrix cânta invers la chitară.
Și pe el, vârstnicii l-ar fi...
- Doamne! - Ce?
Mecanicul tău mă rupe.
Nu-mi permit asta.
Angajezi, cumva?
L-am angajat pe Tanner.
În ciuda performanțelor sale deplorabile,
am să-i dau câteva săptămâni de probă.
Știi pe cineva să angajeze, chiar și temporar?
E prea scump. Doamne!
- Odihnește-te, Tova! - Bine. Mulțumesc, Terry!
Nu-ți face griji!
Voi fi bine.
Ce-mi mai rămâne în Sowell Bay, după ce nu vei mai fi?
Sunt Bruce de la complexul Charter.
Nu-ți mai zic să mă suni. Îți spun acum. Ești pe lista de așteptare de trei ani.
Dacă nu-ți ocupi locul, ajungi în coada listei de așteptare.
Răspunde-mi până mâine!
Noapte bună, mamă!
Haide, amice! Nu te mai prosti!
Du-te!
- Ce naiba se întâmplă aici? - Ce? Nimic. Eu doar...
- Doamne! - Caracatița.
Când a ieșit?
Nu știu. Ieșea pe ușa din spate.
Bine, Marcellus! E în regulă. Eu sunt.
Sunt aici. Te vom pune înapoi în apă.
E în regulă! Coboară doar!
Ia toate astea de aici! E în regulă.
Bine, haide!
Haide, Marcellus!
Continuă. Deschide capacul!
- Unde? Ce? - Capacul!
Desfă clema și deschide-l! Așa, Marcellus!
Intră! Bine.
Așa!
Bravo, Marcellus!
- Da! - Măi să fie!
Doamne!
Acum, poate-mi poți explica ce făceai.
Chestia aia mai că ieșise pe ușa din spate.
E Marcellus, nu o chestie. De ce era ușa deschisă?
Duceam gunoiul.
Nu mi s-a zis că-i ca în O noapte la muzeu.
Și să știi că e închis.
Sunt Tova Sullivan, femeia de serviciu.
Cred că tu mă vei înlocui cât...
Bine. Da. Ethan mi-a povestit despre tine.
- Îmi pare rău pentru piciorul tău! - Glezna.
Dacă mă bârfește, măcar s-o facă bine.
Curăță aici!
- Ce mizerie! - Bine.
E roșu, de fapt?
Depinde de starea lui.
Își poate schimba petele, textura.
Măi să fie!
- Unde te duci? - Acasă.
N-ai de gând să termini?
Am terminat.
Nu, uită-te la podele! Iar sticla e plină de pete.
Am făcut ce era pe listă.
Și tot ce mi-a cerut Terry.
- Gata! - Uite ce e, amice!
Lucrurile se fac cum trebuie.
Nu vreau să fiu nepoliticos, dar acum eu fac treaba asta, nu tu.
- Deci așa! - Da.
Deci trebuie să-i zic lui Terry
că înlocuitorul meu era să-i piardă caracatița.
- Îl sun de acasă. - Nu!
Scuze, bine, am nevoie de ba... Am nevoie de slujba asta.
Iar Mark e bine.
- Marcellus! Îl cheamă Marcellus. - Scuze! Marcellus.
E bine și n-am să mai las deschisă ușa din spate.
Promit!
Te rog, nu spune nimănui!
Nu-i spune lui Terry! Nu-i nevoie să știe.
Ce e? De ce te așezi?
Pot să nu-i spun lui Terry, deocamdată.
Da.
- Dacă promiți să-ți iei slujba în serios. - Promit!
Și, dacă ești hotărât, te învăț cu plăcere
despre cum trebuie să faci lucrurile.
Desigur! Îmi poți arăta cum să spăl pe jos.
Asta e atitudinea ta? Eu îți dăruiesc...
Oamenii și flecăreala lor nesfârșită!
Dacă s-ar liniști,
poate și-ar putea folosi ochii mai bine.
Îmi pare rău pentru băiat, tipul ăla, ce-o fi.
De fapt, am venit să-ți spun
că am acceptat să plec la Charter.
Aș vrea să-mi poți spune dacă am făcut ce trebuie.
Cum să o împiedic să fugă de acasă?
De nu i-ar fi slabă vederea,
poate ar vedea că masculul ăsta încet la minte
poate oferi mai multe decât ar sugera purtările sale.
Observ că aceeași tristețe îi umbrește și lui ochii.
Uite-l! Muncitorul.
- Duba merge bine? - Da.
Pete mi-a dat o lună să achit. Cum e la muncă?
E un vis împlinit.
Am să repar asta și ce mai e nevoie.
Pentru că mă ajuți.
Nu-ți face griji, fiule!
E plăcut să am companie.
- Sigur nu vrei să dormi pe canapea? - Nu. Mersi, totuși!
- Noapte bună! - Noapte bună!
Nu se poate!
Da, folosește asta! Dacă nu merge, folosește asta!
Nu ating guma unui copil.
Nu te pun s-o mesteci, doar s-o dezlipești.
Stoarce toată apa!
Toată apa! Lasă-te pe mop!
- M-am lăsat. - O să faci bălți.
Șterge bine! Se lipește orice de aia.
Curăță-l bine!
Copiilor le place să lingă acolo.
Abia se vede. Așa s-a făcut.
- E podeaua. - Se lipește de pantofi.
Cu mișcări circulare, nu în sus și în jos! Dacă dai în sus și în jos, se fac dungi.
Haide! Da, așa!
Nu se ia deloc.
Ba da.
Cred că, dacă o răzuiesc, se vede mai rău.
Poate fac o groapă.
Petreci mai mult timp certându-te decât răzuind.
Nu ai terminat. Trebuie să faci un nod.
- Altfel, cade la fund. - Nu, e în regulă.
Ba nu e în regulă.
Lucrurile se fac cum trebuie.
Știu. Ai spus asta de vreo 600 de ori.
Mama ta nu te-a învățat așa ceva?
Nu, n-a rămas să mă învețe nimic.
Îmi pare rău!
Data viitoare îi fac nod.
Tova, sunt Mary Ann.
Mi-a zis Ethan că ai căzut.
Sper că nu te doare prea tare!
Îți aduc azi ceva la cuptor.
Dacă mai ai nevoie de ceva, sună-mă!
Bună ziua, dnă Sullivan! Sunt Jessica Snell de la Olympus Realty.
Confirmam programarea. Mă bucur că vă pot ajuta să vindeți casa.
Tova?
Barb! Chiar ea e! Ce faci în oraș?
Ar trebui să fii acasă, în repaus.
Mă duc la mercerie.
Intră puțin!
Plănuiam petrecerea de rămas-bun a lui Mary Ann.
Da, intră!
Ce bine!
În sfârșit, știam noi că vei veni într-o zi!
Trebuie să merg la mercerie. Au ultimul sul de lână verde...
Bine, dar mai întâi, ce părere ai despre camera din spate de la Blue Canoe?
- Poftim? - Pentru prânzul lui Mary Ann.
Adoră chiflele lor.
Nu trebuie să suferim cu toții.
Cred că-mi fumegă un bigudiu la spate.
- Harriet? - Să nu uit!
E adevărat că te-a înlocuit la acvariu vagabondul ăla?
Nu e vagabond.
Ethan mi-a zis că-l caută pe unul care-i datorează bani.
Mie-mi miroase a interlop așa ceva.
Oare pe cine caută?
Simon Brinks.
Da, mi-a fost greu să dau de el.
Da, e intenționat. E un om destul de important.
Știu. E un mogul imobiliar atotputernic.
Dar va fi recunoscător cui ne pune în legătură.
Cum ești un agent imobiliar de succes și puternic,
poate vrei să fii tu eroina.
Are o construcție nouă în centru.
S-ar putea să am numărul maistrului.
- Super! - Uită-te!
Jessica?
Unde e Jessica?
E în spate. Rezolvă ceva important pentru mine.
Sigur. Jessica!
Cum adică?
Jessica vinde case de milioane de dolari,
iar tu nici barbă nu-ți poți lăsa și ai prohabul descheiat, deci...
- Doamne, Avery! - Iar ai oprit apa caldă?
Să plătim mai puțin.
Nu toți fac duș la locul de muncă.
Eu vâslesc înainte de muncă și îți plătesc chirie.
Lasă apa la o temperatură potrivită!
Sau mă întorc mâine. Ești bine? Pari foarte îngrijorat.
Da.
Scuze, cine era?
- Pot să-mi las barbă. - Poftim?
Ziceam că pot să-mi las barbă. Una impresionantă, chiar.
Sau cioc sau mustață.
Orice păr facial.
Mulțumesc! Acum pot, în sfârșit, să dorm la noapte.
Scuză-mă!
Mereu îți tratezi așa clienții?
Voiam să iau niște plăci de surf,
dar acum sigur nu le mai iau.
Voiai să-ți cumperi plăci de surf?
- Da. - Măi să fie!
Alea-s pentru vâslit.
Bine. Eu le zic plăci de surf.
Clientul are dreptate.
Sunt diferite. Vorbesc cum vreau în magazinul meu.
Da, sigur.
E magazinul tău?
- Da. - Dar ești de vârsta mea.
Da, asta pare problema ta, nu a mea.
Tu pari să locuiești în mașină.
Ei bine, e țeapa ta. Chiar trăiesc în mașină.
E o rulotă mică, scârboasă, în care a făcut mama supradoză.
- Așa că... - Aha!
Scuze!
Scuze! Eram răutăcioasă.
Scuze că am zis-o!
Te deranjează gâtul?
Da, dorm pe o bucată subțire de spumă.
Putea fi mai rău.
Ar trebui să încerci asta.
E o alifie cu CBD.
- Sunt bine, mersi! - Ia-o! E din partea casei.
Frumos din partea ta!
- Ți-aș oferi un duș, dar... - Unul rece, mai degrabă.
- Da. - Am să mă îmbăiez în asta.
Bine.
Nu!
- Nu se poate! Scuze! - Atenție!
- Ușurel, amice! - Hei!
Dle polițist!
O să plec acum.
- Era marcată. - Am stat doar cinci minute!
- Luam doar... - Liniștește-te!
- Dnă Sullivan! - Vai, nu!
Am auzit că ați căzut. Sunteți bine?
Sunt bine. Mă doare, dar... Doamne!
Sper că nu i-am provocat bunului meu prieten...
- Cameron. - ...Cameron, probleme.
M-a dus cu mașina azi, să-mi mai rezolv din treburi.
Achit eu orice amendă a luat.
Nu e nevoie.
- Bine. - Data viitoare, parchează la colț!
- Bine. - Da.
Vom parca la colț.
- Urcă în mașină! - Bine.
- Pa! - Pa!
Mulțumesc!
Doamne, ce nemernic!
Poftim? Termină! Își făcea treaba doar.
Nu poți ignora flagrant regulile
și să fii surprins de consecințe.
Nu ignoram flagrant nimic.
Bine, nu e...
Sper că nu-i lași o asemenea dezordine pe alee lui Ethan.
Nu. N-am avut timp.
Îți pregătesc ulei de lămâie și oțet, ca să cureți aici.
Mulțumesc mult!
Cu plăcere!
Doamne!
- Pa! - Pa!
Nu ne vedeam la biroul meu?
Așa trebuia. Am avut treabă.
Asta e casa. Tata făcuse inițial o cabană din bușteni.
Are ciudățeniile ei.
Dar priveliștea e frumoasă.
Nu glumeați.
Știu. Nu e minunat?
- Detaliile sunt incredibile. - Mulțumesc!
Spuneați că aveți două dormitoare?
Da, al doilea e pe hol, pe dreapta.
E o casă superbă.
Are personalitate. Se va vinde repede.
Jessica, aș aprecia dacă ai fi discretă.
- Încă n-am spus nimănui că mă mut. - Desigur!
Știți și dv., fiind un oraș mic,
cum va vorbi lumea, inevitabil.
Ar fi bine să fie curățate camerele bine,
ca să nu revină în atenție
tragediile trecute.
Scuze! Am întârziat. Scuze! Încercam să dau de Simon.
Mi-a răspuns ăla de la clubul 9:30.
Crede că ne-ar putea băga în program la toamnă.
Cred că e... Ce?
Voiam să discutăm pe Zoom
deoarece considerăm că ar trebui să ia o pauză trupa Cârnat de Molie.
O pauză permanentă, poate.
Poftim? Cum adică?
Uite ce e, tu nu ești aici.
Vom avea un copil.
Da, dar eu revin în curând. Puteți lua copilul în turneu.
Nu vreau să iau copilul în turneu.
Scuze, despre ce vorbiți? Asta e trupa noastră.
E trupa noastră. E viața noastră.
Haide, frate!
E distractiv, dar asta nu e viața noastră.
Ai venit la jumătate din repetiții.
- Nu. - În sufragerie.
Nu cred că înțelegeți.
Voi face rost de mulți bani.
- Cam! - Scoatem un album.
- Am avea bani de album. - Cam!
Te iubim, dar e numai gura de tine.
Se apleacă spre mine și spune, politicos:
„Știți cum vorbește lumea...”
Știu cum vorbește lumea.
Sunt bârfe și zvonuri.
Încă se uită la mine de parcă aș...
Cât e ceasul? Unde-i Cameron?
Pentru Dumnezeu!
Fusese rănită demult, dar rana era încă vie.
Înțeleg.
Și eu trăiesc sub privirile vecinilor hidoși,
care-mi amintesc mereu de cea mai dureroasă rană a mea.
Prefer să nu povestesc.
- Cameron! - Tocmai terminam.
Ai întârziat o oră.
I-am promis lui Ethan că-i repar ușa,
deci asta fac.
Nu-mi pasă de motiv! Ai o slujbă. Ai responsabilități.
Care e problema ta? Fac ceva pentru prietenul tău.
- Am avut o zi oribilă. - Nu vreau să-ți aud motivele.
Și eu n-am nevoie de ajutorul tău. Știu să curăț o podea, bine?
Bine.
Bine. E viața ta, slujba ta. Ce-mi pasă?
Ce e?
A venit să țipe la mine că am întârziat puțin.
La naiba, Cameron! Te-am recomandat pentru slujba aia.
Nu e vina mea, bine?
E nebună. Mereu zice că lucrurile se fac cum trebuie.
- Parcă... - E tot ce are.
Bine, scuze! Nu știam că sunteți împreună.
Nu suntem.
Doar că a trecut prin multe.
Boala și moartea soțului, cum și-a pierdut fiul.
Răutățile spuse de oameni.
Tova a avut un fiu?
Nu-i treaba mea să-ți zic.
Dar îți spun ceva.
E o doamnă minunată.
Și a fost o mamă minunată.
CAMERON: ULEI DE LĂMÂIE CAMERON: OȚET
Femeia de serviciu n-a venit în acea seară.
Nici în următoarea.
După cum vă puteți închipui, mi-a fost dor de ea.
Ce?
Cercuri, bine.
E mai bine așa? Îți place?
Merge.
Dar apoi s-a întâmplat ceva.
Tânărul a început să vorbească.
Nu e doar drăguță.
E de-a dreptul frumoasă.
Poate prea de tot.
Foarte probabil.
Odată ce a început, nu se mai oprea.
Vorbea despre cum dorea să-și găsească perechea.
Pot să te ajut?
Despre mama care-l născuse, dar nu-l crescuse.
Era și mai nebună decât mine.
Știam asta.
Încă din copilărie, știam că are probleme.
Despre copilăria perindată între bârlogurile
unei mătuși, unui prieten și unui străin.
Și despre vestea recentă că mama lui s-a prăpădit.
În bârlogul pe roți unde se adăpostise cu anii.
Mi-au spus că am moștenit duba.
De parcă era vreun dar.
Când e o porcărie fetidă, de fapt.
Aici, a găsit comori adunate.
Artefacte ale părinților săi.
SB
Și un inel al tatălui său.
Care dezvăluise doar că iubea țiparii.
Da, Simon Brinks.
E foarte important să vorbesc cu el.
Și se pare că era la fel de evaziv.
Alo?
Da!
Da! Scuze!
Pălăvrăgeala lui era interesantă.
Dar și epuizantă.
Mă temeam că am ratat șansa să o ajut pe femeia de serviciu.
- Nu i-am luat berea. Nu mă mai cicăli! - Minți!
- Erik, nu pleca! - Dispari din fața mea!
Erik, putem vorbi despre ieri?
Nu, mamă! Nu intra!
Trebuia să fac ceva.
Nu am lăsat ușile deschise, dar m-am uitat și nu-l găsesc.
Bine, vin imediat!
L-am văzut când am intrat, apoi când aspiram.
Am intrat să-i zic noapte bună și nu e de găsit.
- Să-i zici noapte bună? - Da.
Bine.
Nu.
Uite-l!
Te tachinează doar.
- Caracatițele sunt experte în deghizare. - Da.
E amuzant. E o glumă amuzantă.
Ne adaptăm la orice mediu, păcălindu-ne și manipulându-ne vecinii.
În seara asta, m-am camuflat și am ademenit femeia de serviciu
să se vadă cu tânărul.
Și eu mă bucur să te văd, prietene!
Ce naiba?
Te tachinează.
Haide! Nu te va răni.
Doamne!
Iar apăruse.
Acel sentiment familiar.
Scuze, am fost un nemernic noaptea trecută!
Ai făcut bine să mă cerți.
L-ai găsit pe cel pe care-l căutai?
Nu.
Simon Brinks nu vrea să fie găsit.
- Simon Brinks, dezvoltatorul? - Da.
Îmi pare rău! Afacerile imobiliare sunt complicate.
Nu-i o afacere. E tatăl meu.
Adică, tehnic vorbind. Biologic, sau ce-o fi.
A părăsit-o pe mama însărcinată.
Nu știam cine e până acum câteva luni. Apoi am aflat că e foarte bogat.
Așa că am venit aici ca să-i cer cei 18 ani de pensie alimentară datorată.
Dar nu-l găsesc.
Clar a ratat ocazia să cunoască un mare temerar.
- Mulțumesc! - Cu plăcere.
Am ventuze pe fiecare dintre cele opt brațe.
Pot să ating, să miros și să gust cu ele.
Dintr-o atingere, pot percepe mult peste limitele umane.
Probabil că am mai multă inteligență într-un singur tentacul
decât are un om în tot craniul său.
Deși vederea îmi scade pe zi ce trece, ventuzele mele au simțit asta.
Femeia de serviciu și tânărul împărtășesc aceeași suferință.
Dacă-l ajut pe unul, s-ar vindeca celălalt.
Doamne!
Cum ai făcut asta?
Ethan m-a ajutat. Am scos geamul și l-am curățat cu acetonă.
Frumos din partea lui!
Știa că te-ar bucura asta.
Mă gândeam, l-ai căutat pe Simon Brinks
și în cartea de telefoane?
Cartea de telefoane?
- Aici locuiești? - Da.
Merg să aduc cărțile.
Bine.
De ce naiba lucrezi la un acvariu?
Prefer să fiu ocupată.
Doamne, lemnul ăsta e superb!
Podeaua e cam slăbită.
Capcanele mele mortale. Andreluțele îmi amintesc mereu.
- Cine? - Doamne, aici era!
Uite! „S. Brinks.”
Da, chiar aici!
- La naiba! - Deci...
Da, uite-l!
- Apasă pe buton! - Bine.
Se potrivește.
Numărul e scos din uz.
Nu poți renunța așa de ușor! Ai o adresă.
E în Elsbeth, la 80 de kilometri de aici.
Nu mă ține rulota să fac 80 de kilometri.
Am eu mașină.
M-aș oferi să conduc, dar nu merg pe autostrăzi.
Pot eu să conduc.
Ce e asta?
E trupa mea.
- Ai o trupă? - Da, Cârnat de Molie.
Cârnat de Molie?
Da. N-a fost ideea mea.
Sună ritmat.
Bine, ție ce-ți place?
Kenny G și Michael Buble? Ai niște CD-uri pe aici?
- Ce ai? Nu se poate, ai casete? - Nu.
- Clasic! - Nu-s ale mele.
Mudhoney? Cum de ai gusturi muzicale așa de bune?
- Nu vreau să le ascult. - Doamne!
Radiohead? N-am mai ascultat de 20 de ani.
- Nu vreau să ascult. - Doar o piesă! Stai așa!
- Bine! - Doamne, nu!
Tova, e I Can't.
Cea mai subestimată piesă de pe Pablo Honey.
Nu, e prea mult zgomot!
Atunci, scoate-ți degetele din urechi!
O să ascultăm tot cântecul. Sunt regulile călătoriei.
- Ce? Nu! - Stai! Nu, ce faci?
Nu! Nu trimite mesaje când conduci!
- Astea sunt regulile călătoriei. - Bine.
Să vedem!
Cineva pe nume Avery spune că fibra de sticlă...
De ce-s literele așa de mici?
Nu poți citi mesajele altuia!
E Avery de la magazinul de plăci?
Da.
Sunteți împreună?
Nu, doar ne trimitem mesaje.
Rareori. Mă țin deoparte.
Ce-o mai însemna și asta. Cum vrei să răspund?
Nu vreau să răspunzi.
Îi scriu mâine. Lasă telefonul!
Ce? Dacă ai vreo speranță să ieși cu o fată ca Avery,
ia-o în serios!
O iau în serios. Se numește flirt. Flirtez.
Flirtezi? Flirtul nu-i nimic. Sunt doar cuvinte și ocheade.
Tot ce contează necesită timp și efort.
Bine.
- Ce se aude? - Ce?
- Ce-i aia? - Ce?
- O suni. - Ba nu.
- Tova, închide! - N-am sunat-o.
- Ba da, o suni. Închide! - Ba nu!
Tova!
- Alo? - Nu.
Bună, Avery!
- Eu te-am sunat, sau tu pe mine? - Închide!
Nu! Sunt Tova Sullivan.
- Vai! - Sunt în mașină cu Cameron.
Și conduce, așa că nu-ți poate scrie.
Scuze!
Voia să te invite la o întâlnire pe bune.
Poate mergeți să vâsliți vreodată.
Ce faci?
Te asigur că e un companion minunat, dar...
Toți sunt așa, nu? Da.
Ce zici de duminică?
Zice că duminică e perfect.
Da, cred că e...
- Da. - Cred că aici e.
Bine, mă duc.
- Am să sun la ușă. - Da.
Da.
E o prostie, nu-i așa?
Îl urmăresc, practic, nu?
Meriți puțin din timpul lui. Încetează!
- Da, bine. - Respiră adânc! Expiră!
- Bine. - Bine.
- Să fii politicos! - Da. Bine.
Stai drept!
Bună! Îl caut pe Simon Brinks.
Simon? De ce naiba ar fi aici?
Era în cartea de telefoane.
Ești vreun gay?
Lasă-mă în pace, sau chem poliția!
- Pleacă de aici! - Scuze!
- Nu. N-a fost bine. - Ce s-a întâmplat?
- Era furios. - De ce?
Nu știu, dar nu vreau să aflu.
Nu, n-am condus atât de departe ca să fii insultat.
- Nu! - Nu, Tova, ce faci?
- Nu! - În niciun caz!
Tova, zău așa! Tova, vorbesc serios! Nu, oprește-te!
- Doamne! - Să-ți fie rușine!
- Scuze, domnule! - Cine naiba ești?
Sunt Tova Sullivan și acest tânăr a parcurs mii de kilometri.
Dacă nu pleacă, îi dau una
de ajunge înapoi de unde-a venit!
Ascultă-mă, domnule!
A ales să-ți dea o a doua șansă.
Tova, el nu e Simon.
Gata! Dacă mai zici o dată numele ăla...
- Încă o dată! - Mișcă!
- Pleacă naibii! - Ei, poftim!
- Plecăm. - Hai, panseluță!
- Treci în mașină! - Plecăm!
- Cât pot de bine. Gata! - Să nu mai veniți!
Era o armă de foc?
- Da, cred că era o armă de foc. - Vai!
- Centurile. Nu! Stai! Centurile! - Nu avem timp!
Ăla sigur nu e rudă cu tine.
Deloc.
Ieși pe aici!
De unde știai de locul ăsta?
Mereu mi-au plăcut plajele liniștite.
Când Erik... E fiul meu.
De mic, iubea stelele de mare,
iar soțul meu, Will, îl ajuta toată ziua să le strângă.
Săpa în nisip, scotea pietre.
Pare să fi fost un tată bun.
Așa este.
A fost un tată foarte bun.
Regret că nu l-ai găsit!
E tipic pentru vara pe care-o am.
Mi s-a stricat mașina, s-a desființat trupa, a murit mama.
Înainte să plece, îmi spunea mereu
cât se bucurase tata că va avea un copil.
Mereu îmi zicea, nu știu de ce. Eram încântat.
De ce să apese cuțitul în rană?
Nu știu. Poate voia să creadă asta.
Când am aflat cum îl cheamă și i-am găsit inelul, parcă...
Parcă trebuia să cred și eu.
Îmi făceam iluzii.
Păi...
Uneori, trebuie să-ți faci iluzii.
Sincer, nu știu ce naiba fac.
Să stau, să plec, unde să mă duc,
ce caut aici.
Da. Cunosc sentimentul.
E ziua 1.423 a captivității mele.
Doamne! Ce e asta?
Ce?
- Nu cred! Au, de fapt... - Din greșeală!
Nu-s mai aproape de casă.
Dar, mulțumită istețimii mele, văd că oamenii avansează spre simbioză.
Avem treabă.
- Cameron? - Da?
- Aici erai! - Bună!
A fost frumos. Terry a încercat să te sune.
Ai uitat cheia. Am zis că trec eu.
- Poftim! - Mersi!
A fost frumos. Trebuie să plec. Pa!
Bine. Du-te!
- Tova! - Da?
- Nu rămâi la o bere? - Nu, mulțumesc!
Ethan, mulțumesc că mi l-ai recomandat pe Cameron ca înlocuitor!
A ieșit excelent, mulțumesc!
Nu trebuie să-mi mulțumești.
Însă...
aș vrea să ieșim la un ceai.
- Să roșești. - Bine.
- Un alt defect omenesc, din multe. - Bine.
Schimbarea lor de culoare nu-i apără.
Spre deosebire de caracatițe, atrage atenția când vor să se ascundă.
- Tova, ești acolo? - Tova?
Bună!
- Tova! - Așa te-ai îmbrăcat?
Ce căutați aici?
Să te aranjăm pentru întâlnire.
- Nu! - Am adus niște fursecuri.
Cine v-a spus?
- Lasă-mă să mă uit! - Ce?
Ăștia sunt cerceii?
- Da, îmi plac. - Termină!
Poartă colierul meu! Ce zici?
- Nu-l vreau. - Am adus o jachetă.
- Nu vreau s-o port. - Măcar dă-te cu ruj!
Fetelor, e ridicol! Asta nu e o întâlnire.
Iau un ceai cu Ethan.
Bei ceva cu un bărbat care se uită galeș după tine de un an.
Nu se uită galeș.
Tova, e înnebunit după tine. Cum ar trebui să fie.
Chiar ești o partidă.
Doamne, ești complet...
- E o întâlnire? - Dacă își tunde barba, da.
Nu, e codul vestimentar.
Dacă e o întâlnire, va purta cămașă.
Dacă-i doar un ceai, nu.
Mai important, ai prezervativ?
- Barb! - Barb, zău așa!
A venit. Trebuie să ne ascundem!
- Unde? - În spatele canapelei!
- Ieșiți pe unde ați intrat! - Ba nu!
Tăceți, măcar o dată!
- Bună, Ethan! - Tova, arăți minunat.
Mulțumesc!
Scuze că am întârziat! A trebuit să-mi tund barba.
- Ești gata? - Arăți bine. Sigur!
Când ești gata, ridică-te!
Da.
Bine.
Sigur e mai bine aici, nu?
Dacă te ridici, înveți mai bine.
Da.
- Da. - Ține genunchii îndoiți!
Ai prins mișcarea.
- Super! - Faci asta zilnic?
Și de două ori pe zi. Meditez.
Da, clar, e foarte relaxant.
- Ai vrut o lecție. - A fost ideea Tovei.
Eu mă mulțumeam să discutăm doar despre plăci.
Sunt prea înalt pentru acest sport.
N-are cum.
Poate-s eu excepția.
E normal să-ți taie circulația costumul?
Dacă te strânge de leșini, atunci e bine pus.
- Atunci e bine. - Știi ce?
Poate dacă taci, te concentrezi mai bine.
Bine.
Când m-am retras de la docuri,
vreo doi ani m-am ținut după The Dead.
- Cine? - Trupa The Grateful Dead.
- Aha! - Da.
Era o comunitate minunată.
Erau ca o familie.
Am început să fac artă. Am fost artist stradal, o vreme.
Mi-am dat seama că-mi plac oamenii cel mai mult.
Când Shop-Way a fost de vânzare, m-am repezit să-l iau.
E un colac de salvare.
Nu vrei și să fii singur?
Nu.
E o bucurie să văd oameni zilnic, să văd cum li se schimbă viața.
Tu ești opusul meu. Eu...
Acvariul e un refugiu pentru mine, ca să scap de oameni.
Dar nu ești singură.
Sunt destule făpturi care-ți țin companie, nu?
Da, e adevărat.
Așa e.
Ai vrut mereu să ai un magazin de plăci?
Nu, aveam alte planuri. Dar așa a fost viața.
La 20 de ani, aveam o viață complicată. Am învățat să pivotez.
Îmi place ce-a ieșit, totuși.
Și eu pivotez acum, oarecum.
- Știi tu. - Și cum merge?
Foarte bine. Sunt muzician. Mi s-a desființat trupa.
- Locuiesc într-o dubă. - Ești pe drumul cel bun.
- Pe drumul cel bun. Bine. - Da.
- Muzician. La ce cânți? - La chitară.
Frumos! De cât timp?
De când mă știu.
Mama a plecat când eram mic, și nu aveam decât chitara ei.
Mă tot jucam cu ea.
E foarte tare că ai învățat singur să cânți.
Ce gen muzical cânți?
Ești un cantautor de balade triste, acustice, despre iubire și despărțire?
- De ce? Îți place așa ceva? - Da.
Un tip trist?
Și ce dacă? Îmi place să mă emoționeze.
Cred că ai ieșit cu mulți: „Iubito, ia-mă de mână!”
- „Vreau să...” - Pare cunoscut.
- Ți-e cunoscut? - Da.
- „Să-ți cânt ceva ce am scris.” - Da.
„Stai să-mi desfac părul și să mă opresc din bocit!”
Ce naiba...
Nu! Doamne!
- Mai vrei vin? - Nu.
- Bine.
Ce concert a fost ăla!
Am condus prin toată țara când au cântat în Milwaukee.
Publicul a luat-o razna când au interpretat piesa.
Toată lumea era în picioare.
Ce seară!
Doamne!
- Ce zici? - Nu, Ethan!
- Sigur că poți. Haide! - Eu nu dansez.
Doamne!
Ethan, eu nu fac asta. Serios!
Ethan! Îmi pare rău!
Mii de scuze!
Ești bine?
- Poți să mă duci acasă? - Da.
- Încă ți-e frig, nu? - Da.
Bine.
Mulțumesc!
Mamă, poți să mă ajuți la algebră?
Bineînțeles.
Du-te în spate! Vin imediat, bine?
Ce?
Nu așa plănuiam să-ți spun că am un copil.
Nu e un copil. Are mustață.
- Mersi! - Bine. În spate! Mulțumesc, scumpule!
Nu, e în regulă. Ar trebui să... Ar trebui să-l ajuți la teme.
- Că... - Sau poți să stai.
- Nu... - Nu-i nevoie...
Du-te să faci tema, iar eu am niște...
Nu, Cameron!
Sunt un prost!
Am dat-o în bară. M-a luat prin...
- Plictisitoare-i curtarea omenească! - Dacă aș fi...
Chiar și dansul căluților de mare ține doar opt ore.
- Fac eu următoarea programare. - Slavă Domnului!
Pot să privesc iar algele crescând.
Am vărsat vinul pe el. Am stricat picnicul.
Din fericire, doar i-am pătat tricoul vechi.
- Ăla cu Grateful Dead? - Nu știu. Posibil.
N-avea cum să fie o întâlnire adevărată.
Nici măcar nu purta cămașă.
Vai! E tricoul de la concertul de pe Memorial.
Ține enorm la el. Îl ținea înrămat pe perete.
Un tricou?
Da, e foarte rar. Costă mii de dolari.
- Poftim? - Da.
Doamne!
E rău că mă simt ceva mai bine știind că nu doar eu am dat-o în bară?
Da, e rău.
Din ce mi-ai spus, sincer,
nu cred că ai stricat nimic.
- Nu știu. - Uite!
Are un copil, dar și-a luat din timp ca să vă vedeți.
Deci chiar te place.
Niște scuze sincere ți-ar asigura a doua șansă.
Dacă o placi cu adevărat, vrei să petreci timp și...
Și efort. Știu. Așa arăți că-ți pasă.
- Da. - Mi-a intrat în cap ce zici.
- Bine. - Da. Chiar îmi place de ea.
Nu știu, mă face să vreau să fiu punctual și...
Ce romantic!
Nu e. E de rău.
Deja îmi fac planuri prostești.
Să mă înscriu la seara deschisă
de la barul din centru, unde voiam s-o invit.
Aveam de gând să cânt. Eu nici nu cânt cu vocea.
- Este... - Du-te, totuși!
Și să cânt în fața nimănui?
Nu a nimănui.
Tot mi-e dor de tine, Carrie
Încă am nevoie de tine, Carrie
- Nu, e o prostie. Să mergem! - Nu.
- Da. - Vreau să te aud. Fă-o pentru mine!
Eu nici nu-s vocalist. Hai mai bine să luăm o bere!
Acum e timpul pentru muzică, nu pentru bere.
Bine.
Dacă-ți părăsești colegul
Bine. La naiba!
Dacă-ți părăsești colegul
Aplauze pentru Tim!
Ascultăm un nou artist în seara asta,
pe Cameron.
Da, eu sunt Cameron.
Am reascultat recent o piesă de la Radiohead.
Încerc o variantă mai liniștită a ei.
Te rog, uită vorbele
Pe care abia le-am rostit
Nu eram în firea mea
O îndoială stranie m-a copleșit
Liniște!
Mă întărâtă
Nimic pe lume n-o va domoli
Încetați!
Încerc să ascult muzica!
Chiar de-aș putea
Chiar de-aș încerca
Nu pot
Chiar de-aș putea
Chiar de-aș încerca
Nu pot
Atâtea lucruri mă țin
Mă țin scufundat
Atâtea vorbe pe care
Nu le găsesc vreodată
Dacă renunți acum la mine
Voi fi mai trist ca niciodată
Ca niciodată
Chiar de-aș putea
Chiar de-aș încerca
Nu pot
Chiar de-aș putea
Chiar de-aș încerca
Nu pot
Chiar de-aș putea
Chiar de-aș încerca
Nu pot
Bravo!
- Cameron, a fost minunat. - Bine, mersi! Putem pleca acum.
Nu! Acum bem.
- Slavă Domnului! - Da.
Ai grijă la capcanele astea! Am să ți le repar.
- Bine. Doamne! Stai așa! - Trebuie să mergi alături de mine.
Păi asta fac.
De ce ai 18 caserole?
Mi-am luxat glezna, și mă tratează ca pe o invalidă.
- Andreluțele. - Cine?
Prietenele mele.
Clubul meu de împletit. Andreluțele.
Da.
Will nu putea înțelege de ce eram prietene.
Când copiii erau mici, era frumos.
Acum nu mă simt în largul meu.
Sunt niște bucătărese excelente.
Erik adora mâncarea la cuptor, de orice fel.
Pentru aniversarea de 13 ani, i-am zis să invite acasă niște prieteni
și să gătesc mâncarea lui preferată, Flygande Jakob.
E o chestie suedeză.
Conține curry, pui, alune și banane.
Ce scârbos!
Chiar asta au spus prietenii lui. „Ce scârbos!”
Și Erik a zis și el apoi că-i scârbos.
Dar m-am trezit în toiul nopții, și l-am prins mâncând,
din frigider, așa rece cum era.
Și s-a uitat la mine.
Am râs.
Se blocase.
Chiar nu ne-am certat niciodată.
Chiar așa.
Doar o dată.
Se purta foarte diferit.
Era secretos, se furișa afară noaptea, îi fura berea lui Will.
Will era sigur că e vorba de o fată. Așa a zis.
Așa e de obicei, o fată.
L-am întrebat pe Erik dar a sărit,
a spart un căluț Dala de-al mamei, iar eu...
Am țipat la el.
Chiar am țipat la el.
A ieșit în grabă. A trântit ușa.
A doua zi, n-a mai ieșit din camera lui. Nu voia să discute cu mine.
În seara aceea, a plecat cu barca. Făcea mereu asta.
Nu s-a mai întors.
Eu doar...
Am stat, am așteptat pe chei.
Am așteptat.
Au găsit barca după trei zile.
Funia de ancorare fusese retezată,
așa cum îl învățase Will să facă, în caz că se agață în stânci.
Fusese o noapte urâtă, vântul bătuse tare.
A fost un accident, sunt...
Sunt sigură că a fost un accident.
A fost un accident.
Dar unul dintre...
Unul dintre polițiști m-a întrebat dacă poate...
Dacă poate...
Dacă poate nu și-o fi legat frânghia
de gleznă
și să fi sărit.
Și apoi bârfele, zvonurile și...
Nu le-am mai ascultat.
Dar nu l-am mai văzut.
N-am știut dacă mai era...
Dacă poate...
a murit supărat pe mine.
Nu, băieții sunt niște idioți la vârsta aia, nu știi?
Sigur nici nu se mai gândise.
Trebuie să mă întind.
Bine.
Poftim ochelarii!
Mulțumesc!
Găsește o pernă și dormi pe canapea! Să nu conduci!
Da, nu-ți face griji! Mă descurc eu.
- Bine. - Ai grijă la trepte!
- Cameron, trezește-te! - Ce?
Am dormit mult. E aproape prânz. Merg la prânzul lui Mary Ann.
Nu știu dacă mi-e rău de la bere sau de la mâncare.
- Am luat deja florile... - Trebuie să mă îmbrac.
Bună!
Acum suntem chiar sub ventilator.
Mamă, nu mai schimbăm mesele.
Eram dispusă să accept o masă rotundă,
dacă era mai liniște. Dar acum e și zgomot, și curent.
- Da. - Am ajuns.
- Mulțumesc! - Ce frumoase!
- Salutare tuturor! - Bună, Tova!
- Bună, Andie! - Arăți groaznic.
Probabil e obosită.
A petrecut noaptea cu interlopul fără adăpost.
- Doamne! - Bravo ție!
Încetați! Nu e nici fără adăpost, nici un interlop.
Nu, am fost să-l ascult cântând.
Ce să cânte?
Muzică. O melodie frumoasă.
M-a adus acasă cu mașina și a rămas pe canapea.
Am mirosit eu bere de malț.
Andie?
Adam, ce faci aici?
Bună! Ea e soția mea, Eliza.
- Bună! - Bună!
Ne mutăm înapoi luna viitoare.
Locuiești aici?
Vin din Portland, o ajut pe mama să se mute.
O știi pe mama, Mary Ann? Prietenele ei, Janice, Barb și Tova.
- Bună! - Bună!
- Tova. Tova Sullivan? - Da.
Adam nu glumea. Chiar e un oraș mic.
- Ți-am vizitat casa. - Poftim?
E cea frumoasă de lângă golf, nu?
Da.
E deosebită. Sigur vei primi multe oferte.
Tova, despre ce vorbește?
Îți vinzi casa?
Nu trebuia să spun?
Nu, e în regulă. Mă bucur să te cunosc. Mă bucur mult.
Să vedem!
Bine. Vând casa.
- Ce? - Fără să ne spui?
Ellen Brown a luat apartamentul de pe hol.
- Am unde să stau. - Unde?
La Charter Village, în Bellingham.
E foarte departe!
- Căminul de bătrâni? - E pentru jucătorii de golf pensionați.
Îmi place golful. Vreau să învăț să joc golf.
Nu, stai cu mine până moare altcineva din clădire.
Nu vreau să stau în clădirea ta.
Tova, e o prostie. Nu te muți în Charter Village.
Și ce să fac? Să mă mut cu copiii mei?
Bine, petrecărețelor! Cine vrea să bea ceva?
- Dnă Sullivan! - Da.
Îmi pare rău pentru mai devreme! Nu știam că e secret.
A fost neintenționat, e în regulă.
Sunteți mama lui Erik, nu?
Da.
Umblam în gașcă în ultimul an de liceu. El era...
Era un tip foarte amuzant.
Și n-am crezut niciodată ce spune lumea.
N-ar fi făcut asta.
Urma să ieșim în weekendul acela.
La cabana familiei. Voia să ia niște bere
și să aducă o fată de care-i plăcea mult.
Stai! Nu avea iubită.
Nu știu exact dacă era iubita lui.
Era foarte secretos.
Dar cum o chema?
Daphne, cred. Sau Cassie.
Nu știu. Daphne sau Cassie. Ceva de genul ăsta.
- Adam? - Uite-o pe soția mea! Ești...
- Da, sunt bine. - Bine.
Bine.
Era o fată.
Doamne!
Era o fată.
Știu ce înseamnă să scotocești.
Să cauți pe sub recife și stânci.
Dar obsesia oamenilor față de obiecte e și mai profundă.
Cu ajutorul lor, își amintesc.
Am căutat săptămâni întregi un obiect de folos femeii de serviciu
și tânărului în a înțelege ceea ce mie mi se pare evident.
Dar sunt greu încercat de aceste misiuni.
Pulsul meu încetinește.
Mă tem că, pe măsură ce propria-mi poveste se apropie de final,
și ale lor se sfârșesc.
Toți cei implicați vor rămâne cu un gol.
Nu!
Tova?
Nici nu-s deschise.
Daphne, Cassie...
Nu!
Nu! Doamne!
- Andie, tu erai! - Tova!
Ți-ai luat albumul de absolvire?
- Tova? Ce se întâmplă? - Albumul?
Ai albumul lui Andie?
Tova, ești acasă?
Eu nu l-am comandat. Nu l-am vrut.
O fi pe aici.
Bine.
Doamne! Uite-l!
Să vedem!
Daphne...
Daphne Cassmore.
Uite-o! Bun! Cinci, șapte, pagina șase.
Uite-o!
Îmi amintesc de ea.
Se mutase în ultimul an. Mi-a părut rău de ea.
Umbla mereu cu Simon, tipul ăla.
Nu cu Erik?
Nu din ce-mi amintesc.
Poate că Adam a greșit numele. A fost acum mult timp.
Poate.
Și ce dovedește, Tova?
Chiar dacă era vorba de o fată?
Nu știu.
Că era fericit. Nu știu.
Dar era fericit. Știi că era fericit.
Îmi pare tare rău!
Știu că treci prin multe acum.
Nu vreau să fiu o povară. Îmi pare rău!
Încetează!
Nu ești o povară.
Tova, ești prietena mea.
Asta facem noi una pentru alta.
Știi că nu m-am obișnuit să dorm sus,
singură în patul ăla mare?
Dorm pe partea mea de pat. Dimineața, singurătatea mă surprinde.
Trebuie să-mi părăsesc cele mai bune prietene
și să plec într-un oraș în care-i știu doar pe nepoții mei.
Mi-e frică.
Mi-e frică, Tova. Și chiar aș vrea să pot vorbi despre asta cu tine,
dar ești ocupată să nu împovărezi pe nimeni
și ai uitat cum să fii o prietenă.
Adică, ce rost are?
Ce rost are, dacă nu-ți mai trăiești viața?
Bună?
Tova?
Ce faci?
Scuze, sper că nu te-am speriat! Am venit să repar capcanele alea.
N-am nevoie de reparații. Ieși de acolo!
Bine. Nu răspunzi la telefon. Nu răspunzi la ușă.
Nu-ți dă dreptul să-mi intri în casă! Te rog să ieși!
Scuze! Credeam că ai nevoie de ajutor.
N-am nevoie de ajutor sau de reparații!
Nu-mi trebuie nimic pentru că mă mut!
De ce? Ce? Când?
Imediat ce vând casa. Acum trebuie să ieși de acolo!
Bine.
- Eu... - Ieși!
- Bine. Pentru Dumnezeu!
- Cum a mers? - Nu vreau să vorbesc despre asta.
Dnă Sullivan, am vești bune. Avem o ofertă pentru casă.
Trebuie să veniți doar să semnați niște acte. Pe curând!
Cameron!
Pare să fie o particularitate distinctivă a speciei umane.
O capacitate de comunicare dezastruoasă.
De ce nu-și folosesc milioanele de cuvinte
ca să-și spună unul altuia ce vor?
APELANT NEIDENTIFICAT
- Da, bună! - Bună! Biroul lui Simon Brinks.
- Cameron? - Da, eu sunt.
Tova!
- Cum ți-e glezna? - Ca nouă.
Vezi? Nimic nu se compară cu puțină odihnă.
Mă bucur că a mers treaba cu Cameron.
Puștiul e de încredere.
- Da. - Da.
Am venit să-mi iau rămas-bun.
Mă mut în complexul Charter, peste golf.
Dacă se poate, aș vrea să mai fac curat o ultimă oară.
- Ne va fi dor de tine, Tova! - Da.
Înainte să începi, vino s-o cunoști pe cea mai nou-venită!
Un grup din Alaska a salvat-o.
Și-a rupt un tentacul, scăpând dintr-o capcană.
E cam devreme, dar nu puteam refuza.
Cum adică e devreme?
Marcellus nu se simțea bine azi.
Marcellus?
E ziua 1.431.
Poate e ultima mea zi.
Îmi pare rău că n-am fost aici!
Eram preocupată s-o caut pe Daphne Cassmore.
I-am întors pe dos camera lui Erik.
Îmi pare rău!
Am fost o prietenă groaznică.
Îmi pare tare rău!
Îmi pare rău!
Mie îmi pare rău.
N-am reușit să te ajut.
Cameron?
Uită-te la tine!
Vrei să stăm la o masă?
Da.
Eram inseparabili.
Da, știu. Așa pare.
Ce naiba s-a întâmplat?
Nu știu, Cameron.
După ce a plecat, am primit rareori vești. Doar despre tine.
Era mândră de tine.
Și nu te deranja
să nu faci nimic ca să-ți ajuți copilul?
Cameron, credeai...
Îmi pare rău!
Nu sunt tatăl tău.
Era cea mai bună prietenă a mea, dar nu-s atras de femei.
Tata m-ar fi omorât dacă afla.
Ea mi-a fost un paravan, ca să mă lase tata în pace.
- Nu știam că ai crezut că-s tatăl tău. - Deci, asta...
Ăsta nu-i al tău?
Inițialele mele sunt SOB.
N-aș fi gravat așa ceva pe un inel.
Credeam că e mascota școlii sau ceva.
Țiparii? Nu, mascota școlii era un pirat. Nimănui nu-i plac țiparii.
Atunci, cine naiba era tatăl meu?
Ți-a spus. Era prietena ta.
Nu voia să spună nimănui.
Nu știu ce să spun, Cameron. Era tânără, speriată.
Tatăl ei era mai rău decât al meu.
Sigur era îngrozită că va afla.
- Cameron, bună! Unde ai fost? - De ce naiba îți pasă?
Ascultă! Îmi pare rău! Nu trebuia. Îmi vărsam supărarea pe tine.
Din fericire, scapi de tot de mine.
- Cum adică? - Am rămas blocat aici...
- Degeaba. - Ce?
O luasem razna.
Simon Brinks nici nu e tatăl meu.
E gay și era amicul mamei. Nu era inelul lui.
Dar al cui era?
Nu știu. E vorba de țipari.
Nu! Nu face asta! Cameron, ascultă!
Bine, nu era tatăl tău, îmi pare rău.
Dar nu trebuie să pleci. Ai o slujbă bună.
Crezi că așa vreau să-mi petrec viața?
Să curăț acvarii și gumă lipită de podea?
Cameron!
Te rog, nu pleca!
Ai atât de multe aici! Oameni cărora le pasă de tine.
Și tu de asta pleci?
Și Marcellus? N-o mai duce mult. Are nevoie de tine.
Nu e problema mea.
Cameron, ești mai bun de atât.
Nu, nu sunt. Chiar nu sunt.
Cameron!
Dintre toate acvariile, pe ăsta l-a ales.
Puține făpturi sunt mai feroce decât țiparii.
Mi-e destulă pedeapsă să am unul ca vecin.
Dar ura mea e personală.
Cu înțelepciunea mea nemărginită, ar fi trebuit să fiu mai precaut.
Dar e greu să reziști poftei după un crab Dungeness.
De n-aș fi fost rănit, poate aș fi scăpat din așa-zisa salvare a oamenilor.
Oi fi eu mai bătrân și mai slab, dar sunt și mai înțelept.
De data asta, am venit pregătit.
În plus, nu am de ales. Trebuie să-mi înfrunt dușmanul.
Inelul e dovada de care am nevoie.
Ce naiba?
Marcellus!
Te duc înapoi în acvariu. Stai acolo!
Doamne!
Uită-te la tine!
Marcellus!
Stai așa! Te băgăm la loc. Așteaptă!
Vai de mine!
Hai să te băgăm înapoi! Uite-așa!
Ce căutai tocmai aici?
Înțeleg.
Bine.
Bine, prietene!
CAMERON - ULEI DE LĂMÂIE
Suntem afară, Marcellus.
Îți dai seama?
Aproape ai ajuns acasă.
Asta e casa mea, Marcellus.
Nu pot pleca de aici. Asta e casa mea.
Dar știu...
Trebuie să te las să pleci acasă.
Știm amândoi că nu voiai să ajungi aici, dar...
Mă bucur că te-a salvat Terry.
Pentru că m-ai salvat tu pe mine.
Du-te!
Du-te acasă, Marcellus!
Rămas-bun!
Rămas-bun, prietena mea!
Marcellus?
Doamne!
Marcellus!
Doamne...
Marcellus!
Doamne!
La început, mă scufund ca o ancoră.
Cu tentaculele grele ca niște pietre.
Apoi, tresar
și mă trezesc.
N-o spun ca să vă dau speranțe false.
Sfârșitul mi-e aproape.
Dar mai e timp.
Tova?
Tova!
Ce faci? Ce e?
- Ești leoarcă. - Cameron, te-ai întors!
Da.
Lucrurile se fac cum trebuie, presupun.
Unde e Marcellus? Nu-l găsesc nicăieri.
L-am lăsat să plece acasă.
Serios?
Asta e bine, nu?
O să-mi fie dor de el.
Vrei să stai aici cu mine o vreme?
Să-ți arăt ceva ce ne-a lăsat Marcellus.
Ce e?
Inelul meu.
- De unde... - A trecut pe la țipari.
Numele fiului meu a fost Erik Ernst Lindgren Sullivan.
E inelul lui.
I l-a dat mamei tale, Daphne Cassmore. Eu...
Cred că o iubea.
Tova...
Eu sunt...
Și te gândești... Vrei să spui că Marcellus și-a dat seama
că ești bunica mea?
Nu știu.
Sunt...
Nu știu.
Adică...
E în regulă.
Înot în jos.
Spre adâncurile mării.
Cu fiecare fărâmă de putere pe care-o mai am.
Pretutindeni e viață.
La fel de minunată precum mi-o aminteam.
Până când, în sfârșit,
o simt din nou.
O pot gusta.
Cu fiecare părticică a mea.
Sunt acasă.
Legănat de același fund al oceanului
care-a primit odinioară un fiu mult-iubit,
un tată demult pierdut...
În tot acest timp, am căutat persoana greșită.
Da.
Tova!
Bună!
- Sunt destul de ocupată acum. - Scuze. Eu...
Viața ta e mult mai complexă decât a mea.
Și m-am panicat.
Chiar te plac.
Dacă mă lași, aș vrea să fac parte din viața aceea bogată.
Tova?
Da?
Doamne!
E cutia lui de comori.
Toate lucrușoarele lui.
Ea e mama ta?
Da.
CAMERON
El ți-a pus nume.
Desigur, pe Diane Jones o supără genunchiul.
Dar tot joacă tenis.
De ani tot zic că face prea mult efort.
E obsedată de recordul ei la dublu.
- Tova! Uite, e la al doilea fular! - Nu te uiți la grătar?
- Mă pot uita de aici. - E ca o mașinărie.
- Da. - Nu e o gaură de cheie, Avery.
Du mișcarea până la capăt!
- Asta zic. - Înțeleg. Nu e pentru mine.
- Două din trei? - Nu știu.
Bine, la masă!
Macaroanele cu brânză-s pentru tine.
Știu. O să mănânc tot.
- Vorbește serios. - Vrei?
Acum că știu că și femeia de serviciu e iar acasă, mă pot odihni.
TOVA SULLIVAN - GHID ÎNTREABĂ-MĂ ORICE!
Poftim, stea de mare!
Știu că înlocuitoarea mea va fi bine îngrijită.
N-o văd. Unde e?
E o femelă, o cheamă Agnetha.
Femeia de serviciu va avea grijă de ea.
Bună!
Mi-aș încredința viața ei.
Cum i-am încredințat moartea.
Iat-o că vine!
Uitați-vă la ea!
Da.
Oamenii, în mare parte, sunt plictisitori și stângaci.
Dar, uneori, puteți fi niște remarcabile făpturi inteligente.
Subtitrarea: Elena Irimia