Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Як же я сумую за тишею.
Такої тиші, як на дні океану, немає ніде.
І от, під кінець життя,
я намагаюся її згадати.
Раніше я знав кожну течію,
кожен закуток у водоростях.
І мав повну свободу.
Там був шведський стіл делікатесів —
просто бери і їж.
Та найприємніше те,
що я міг побути на самоті.
Якби ж ви знали, як я сумую за спокоєм і тишею своєї домівки.
Особливо під час цих незносних екскурсій.
1401-й день мого полону.
Стадо третьокласників і їхній нездалий вчитель
прийшли подивитися на морську фауну
і зіпсувати мені кров.
А це в нас Марцелл, гігантський тихоокеанський восьминіг.
Кевіне, не облизуй скло.
Я його не бачу. Там нікого нема.
Це тому що я маскуюся, Кевіне.
Прочитай табличку.
У цьому акваріумі
мною верховодять тварини, за всіма ознаками нижчі за мене.
Агов!
Залежати від їхньої волі... принизливо.
З позитивного в них лише те, що вони лишають крихітні фресочки на склі.
Завжди неповторні.
Завжди витончені, немов мушлі.
Мабуть, з усіх людей найменше мене дратує прибиральниця.
Не хочеться сьогодні нікого бачити?
Розумію.
Та від мене ти не сховаєшся.
Сподіваюся, тобі дали свіжих гребінців.
Я сказала Террі, що тебе вже, мабуть, нудить від мороженого палтуса.
Якби ж ти тільки знала.
Вона єдина з їхнього нудного виду, з ким я маю хоч щось спільне.
Нам подобається ніч.
Ми любимо бути на самоті.
Як ви тут?
Як і мені, їй огидні вугри.
Боже правий!
І липка підлога.
Ми обоє маримо морськими глибинами.
Тим, що там втратили.
НАПРОЧУД КМІТЛИВІ СТВОРІННЯ
- Як твоя алергія? - Нормально.
У Міранди Даунс та сама проблема.
Вона кладе холодну ганчірку на ноги перед сном, і їй допомагає.
Уяви собі.
Ну, це її справа, так?
Ага.
Що ж, 15 доларів.
Десять, п'ять. Ось, тримай.
- Дякую. - Добраніч.
Добраніч, Тово.
Обережно за кермом. Дороги слизькі.
Вони завжди такі. Якось я ще ціла.
У вас нове повідомлення.
Місис Салліван,
це Брюс з котеджного селища для пенсіонерів.
Ми будемо раді прийняти вас у Беллінгемі.
Підтвердьте резервацію місця,
і ми обговоримо деталі переїзду.
Передзвоніть мені. Дякую.
Ні!
О ні. Чорт. Ні!
« ШОП-ВЕЙ»
Собака!
О чорт.
Тепер ще телефон. Якого фіга?
Ви щось шукаєте?
Так, машину зі справним радіатором.
Цього в нас якраз немає.
А зарядник для телефона?
- Теннере! - Так?
Підгони зарядник для телефона і кави
нашому знедоленому другу.
Дякую.
Що привело тебе в Совелл-Бей?
Я тут декого шукаю.
- Друга? - Ні, боржника.
Мабуть, веселе заняття.
Буде веселіше, коли полагоджу фургон.
Теннере, я не чую, щоб ти рухався!
- Ось. - Дякую.
- Ага. - Не може бути.
Friko. Люблю їх. Ми мали грати у них на розігріві.
Але втрутилася політика.
- А вони нас хотіли. - Кого це «нас»?
Мій гурт — «Мотки сосисок».
Що? Стоп.
- Ти з «Мотків сосисок»? - Так.
Де ви нас почули? На Bandcamp?
- Ти теж нас знаєш? - Так.
Я стібуся.
- То ти збрехав? - Так.
Мене тепер совість гризе.
А тому сніданок за кошт закладу.
У нас нереальні сендвічі. Таннере!
А, ти тут. Боже.
Зроби наш фірмовий...
На чому ти граєш?
Гітарі.
- Гітаристу «Мокрих сосисок». - Гаразд.
Поїси, і я зведу тебе з Пітером з автомайстерні.
- Бурда? - Ще яка.
Остання порція на смак була як шкарпетки.
І тут у приймальні Гаррієт бачить Керол.
Вони заводять розмову і бачать, що в них ті сами симптоми.
Виявилося, що Фред Мерфі спав з ними обома.
- Ти що! - Боже мій!
Нагадує білу Рут, чорну Рут і Чарлі Сімпсона.
Барб, не можна казати «біла Рут» і «чорна Рут».
А, та я про колір волосся. Інакше можна заплутатись.
Я одна принесла пряжу?
Щойно з духовки.
Пам'ятаєте Ітана з «Шоп-Вею»?
Він курить травку.
Я відчула запах, коли купляла сир.
Мері Енн, ми всі її куримо.
Її пхають у масло, желейки...
У желейки теж?
Тово, ти якась мовчазна.
Усе гаразд?
Не варто працювати вночі.
Узагалі працювати не варто.
Страшно уявити, як ти там рачкуєш з хімікатами.
Я просто в'яжу. Мені нецікаві плітки.
Виявилося, у Керол з Гаррієт один кавалер.
Хто б сумнівався.
У них 30 років були однакові шпалери.
Шпалери — ще куди не йшло. Але Фред?
Совелл-Бей — це акваріум.
Так казав Вілл.
Жалівся, що арахісової пасти не можна купити,
щоб за годину про це не взнало все місто.
Вілл...
Він теж у списку
котеджного селища для пенсіонерів.
Вони дзвонять мені — хочуть знати, що я планую.
Він записав нас перед тим, як захворів.
Мабуть, боявся, що я залишуся одна в домі.
Вілл хотів його продати.
Тридцять років тому, як Ерік...
Як його не стало,
він сказав: «Відпусти».
«Відпусти, продай дім».
Я не змогла.
Може, він був правий.
Може, варто його продати.
Хоч прибиральниця й живе в більшому акваріумі,
я бачу, що вона теж хоче на волю.
Завдяки своєму надінтелекту я розумію поведінку всіх живих істот.
І я підозрюю, що її ключ на волю криється десь у глибині.
Боже правий.
От свині.
Фу.
Гидота.
Отак.
Так...
Боже.
Марцелл?
Як ти тут опинився?
О ні, не бійся.
Не бійся.
Ти весь заплутався. Чекай...
Усе, від'єднала, ти вільний.
Отак, молодець. Все буде добре. Ти...
Марцелл.
Божечку.
Кажуть, восьминоги колись мали мушлі.
Відмовлятися від них було ризиковано.
Ми позбулися захисту від хижаків, проте отримали здатність
пролізати крізь тріщини і шпарини,
розвідувати територію, полювати
і за потреби тікати.
У цій тюрмі
від неї залежить, чи зможу я смачно поїсти.
- Що за... - Але моя виняткова хоробрість має ціну.
З кожною хвилиною, що я не у воді, у мене сохне шкіра
і сповільнюються три серця.
Сьогодні я міг померти.
Марцелле.
Вона мене врятувала.
Ти мене страшенно налякав.
Я не хотів, щоб вона впала.
То був рефлекс.
Я відчув порожнечу в її серці.
Її прихований біль.
Серце прибиральниці.
Я маю його зцілити,
щоб хоч якось віддячити їй за свій порятунок.
Боже мій.
Тово!
Не пам'ятаю, коли востаннє бачив тебе на людях.
Зробити тобі сендвіч?
Теннере!
Забабахай сендвіч.
Крім ковбаси, яйця і сиру, ми додаємо секретний інгредієнт: зернисту гірчицю.
Ні, я прийшла по знеболювальне.
Що сталося?
Дрібниці: я вивихнула щиколотку.
Щиколотка — це не дрібниці.
Теннере!
- Принеси аптечку! - Не треба.
Хочеш, я дам чаю і забинтую ногу?
О господи, ні.
Тобі не можна ходити.
Сподіваюся, Террі не змусить тебе працювати з хворою ногою.
Террі, що сталося?
О, привіт, Тово.
Схоже, наш любий Марцелл знайшов лаз.
Справді?
З рифового акваріума зникають молюски,
а він за місяць набрав 250 грамів, тож сама розумієш.
Але я його не виню.
Вони всі такими стають під кінець.
Тобто?
Починають чудити. Ловлять останні моменти.
Я думав, він ще молодця, та його час уже близько.
Він протримався довше за інших.
То чим я завдячую твоєму денному візиту?
Ну, я...
- Тово. - Не турбуйся.
Прославлений гурт.
У Slipknot одномотивки. Це імпровізація.
- Нічого нового. - Ой, та годі.
Ось що з міленіалами не так. Ви не хочете вчитися у старших.
Я про те... Джимі Гендрікс грав на перевернутій гітарі.
Певен, старші покоління його...
- Ніфіга собі. - Що?
Твій механік хоче мене обідрати. Це просто... У мене стільки немає.
Тобі офіціянти не потрібні?
Я тільки найняв Таннера.
І хоч він жахливо виконує свої обов'язки,
я мушу дати йому пару тижнів на розігрів.
Не знаєш, може, десь шукають тимчасових працівників?
Забагато. Капець.
- Тільки не перенапружуйся. - Добре. Дякую, Террі.
Не хвилюйся.
Я видужаю.
Що я робитиму в Совелл-Бей без тебе?
Тово, це Брюс з котеджного селища.
Я знаю, що ви не передзвоните, тож я просто скажу:
ви чекали своєї черги три роки.
Якщо не підтвердите резервацію, повернетеся в кінець списку.
У вас є час до завтра.
Добраніч, ма.
Ну все, годі пручатися.
Повзи.
- Що тут, в біса, відбувається? - Що? Нічого. Я просто...
- Боже. - Восьминіг.
Давно він виповз?
Не знаю. Я застав його в задніх дверях.
Усе, Марцелле, не бійся, це я.
Я тут. Ми повернемо тебе у воду.
Не бійся, сповзай.
Прибери речі з полички.
Не бійся. Усе, давай.
Давай, Марцелле.
Повзи. Відкрий решітку.
- Яку? Де? - Відкрий її!
Зніми затискач і відкрий решітку.
Давай, Марцелле.
- Киш. - Господи.
Усе, можеш повзти.
Молодчина, Марцелле.
- Офігіти. - Так.
Слава богу.
Може, поясниш, що сталося?
Я ж сказав: ця штука лізла через задні двері...
Він — не штука, а Марцелл. І чому вони були відчинені?
Я виносив сміття.
Я ж не знав, що тут «Ніч у музеї».
І ми, до речі, взагалі-то зачинені зараз.
Я не відвідувачка. Я Това, прибиральниця.
Тебе, я так розумію, попросили замінити мене, поки я...
Добре, так, він... Так, Ітан казав про вас.
- Нога, мабуть, болить. - Не нога, а щиколотка.
Якщо вже пліткує, то хай не перекручує.
Прибери це все.
- Ну і свинарник. - Добре.
То він червоний?
Це залежить від його настрою.
Він ще може міняти візерунок, текстуру.
Ух ти.
- Ти куди? - Додому.
Ти не закінчиш?
Я закінчив.
Ні, глянь на підлогу. І скло все заляпане.
Слухайте, леді, я зробив усе, що мені сказав Террі.
- Я закінчив. - Слухай, бро.
Можна робити все добре, а можна — погано.
Не хочу грубити, але ви тут уже не працюєте, тепер усе по-моєму.
- А, ясно. - Так.
Ну, тоді доведеться сказати Террі,
що мій заступник мало не загубив його восьминога.
- Піду дзвякну йому. - Ні.
Вибачте, гаразд. Мені дуже потрібні гро...
Потрібна ця робота.
І Марк у нормі.
- Марцелл! Його звати Марцелл! - Вибачте, Марцелл.
Він у нормі, і я більше не залишу двері відчиненими.
Обіцяю.
Будь ласка, не кажіть нікому.
Не кажіть Террі, йому необов'язково знати.
Що таке? Чому ви сідаєте?
Я не казатиму Террі, що ти зробив.
Ага.
- Якщо пообіцяєш старатися. - Так.
І якщо ти зацікавлений, я з радістю поясню,
як все треба робити.
Гаразд, ага, навчіть мене користуватися шваброю.
Чому ти так відповідаєш? Я іду тобі на...
Люди та їхній нескінченний лепет.
Якби вони вміли мовчати,
то, либонь, краще б розпоряджалися очима.
Вибач, що нагарчала на хлопчину, чоловіка, чи хто він.
Я насправді прийшла поділитися,
що я підтвердила резервацію.
Якби ж ти міг сказати, чи правильно я вчинила.
Як не дати їй полишити свій дім?
Якби не поганий зір,
вона б побачила, що цей нерозторопний самець
цінніший, ніж видає його повадка.
І справді: в його очах примітний той самий смуток.
А ось і наш працівничок.
- Фургон їздить як слід? - Так.
- Піт дав мені місяць на оплату. - Ну як робота?
Краще не буває.
Я відремонтую їх і все, що попросиш.
Я хочу віддячити.
Не парся, синку.
Ти мені подобаєшся.
- Точно койка не потрібна? - Ні, дякую.
- Добраніч. - Добраніч.
Ви знущаєтесь.
Ось, тримай. Якщо не вийде, візьмеш це.
Я не чіпатиму чиюсь жуйку.
Я не прошу її жувати, просто здери.
Тепер витисни воду.
Витискай, давай, усім тілом.
- Я так і роблю. - А то буде болото.
Треба сильно тиснути. До нього все липне.
Три як слід.
Малеча любить там лизати.
Її навіть не видно. Це патина.
- Риса підлоги. - Воно липне до взуття.
Круговими рухами, а не вгору-вниз. Круговими рухами.
Інакше будуть розводи.
Давай. Так, молодець.
Нічого не відмивається.
Відмивається.
Якщо я її зішкрябаю, буде ще помітніше.
Залишиться слід.
Якби ти менше сперечався, то вже б зішкрябав її.
Ні, так не піде. Треба його зав'язати.
- Інакше він спаде на дно. - Та нормально.
Ні, не нормально.
Можна робити все добре, а можна — погано.
Я в курсі. Ви вже шістсот разів повторили.
Тебе мама що, не вчила цього?
Ні, вона мене кинула, коли я був дитиною.
Співчуваю.
Я зав'яжу наступного разу.
Тово, це Мері Енн.
Ітан сказав, що ти впала.
Сподіваюся, нога не сильно болить.
Я принесу тобі сьогодні запіканку.
Якщо тобі щось потрібно, подзвони мені.
Місис Салліван, добрий день. Це Джессіка Снелл з «Олімпу».
Я дзвоню підтвердити зустріч. Буду рада вам допомогти продати дім.
АГЕНЦІЯ НЕРУХОМОСТІ «ОЛІМП»
Това?
Барб! Це вона! Чому ти тут?
Ти маєш сидіти вдома, відпочивати.
Я приїхала в магазин пряжі.
Зайди на хвилинку.
Ми якраз обговорюємо прощальний вечір Мері Енн.
Так, заходь.
А, добре.
Нарешті! Ми знали, що ти скоро до нас завітаєш.
Я поспішаю в магазин пряжі. Мені відклали останній моток...
Добре, та спершу скажи: як тобі задня кімната в «Синьому каное»?
- Що? - На прощальний вечір Мері Енн.
Вона любить їхні пампушки.
Це не привід нам страждати.
Здається, у мене димляться бігуді.
- Поки не забула. - Гаррієт.
Це правда, що тебе в акваріумі замінює волоцюга?
Він не волоцюга.
Ітан сказав, що він приїхав сюди на пошуки свого боржника.
Він гангстер. Сто відсотків гангстер.
Цікаво, кого він шукає.
Саймона Брінкса?
Так, я не можу на нього вийти.
Що ж, не дивно — він дуже авторитетна людина.
Я знаю. Він, типу, король нерухомості.
Але він буде дуже вдячний тому, хто нас зведе.
Тож я подумав, ви, такий успішний і впливовий рієлтор,
захочете стати цим героєм.
У нього зараз нове будівництво в центрі.
У мене десь був номер бригадира.
- Супер. - Я пошукаю.
Джессіко!
Де Джессіка?
Вона в підсобці. Вирішує для мене важливі питання.
Ага, звісно. Джессіко!
Що значить «звісно»?
Те, що Джессіка продає багатомільйонні будинки,
а в тебе борода толком не росте і розстібнута ширінька, тож...
- Господи, Ейвері! - Ти знову відключила гарячу воду?
Щоб зекономити.
Не всі приймають душ на роботі.
Я веслую перед зміною. Ти це знаєш. І я сплачую оренду.
Тож, прошу, тримай воду теплою, добре?
Інакше я повернуся завтра. Усе гаразд? Ти якийсь шуганий.
Так.
Вибачте, а це хто?
- У мене росте борода. - Що?
Я кажу, що можу відростити бороду. І досить гарну.
Ще еспаньйолку і вуса.
Будь-що.
Ух ти, навіть не знаю, як я жила без цієї інфи. Дякую.
«СТРІМКИЙ ПОТІК»
Гей, вибач.
Ти з усіма клієнтами так розмовляєш?
Бо я думав придбати дошку для серфінгу, але тепер уже не хочу, ні.
Думав придбати дошку для серфінгу?
- Так. - Ух ти.
У мене лише дошки для веслування.
Я їх називаю дошками для серфінгу.
Клієнт завжди правий, тож...
Це різні речі. І я можу розмовляти з клієнтами як хочу. Це моя крамниця.
Ага, звісно.
Ти власниця?
- Так. - Але ми ровесники.
Ну, я не винна, що ти не реалізувався.
Враження, що ти в машині живеш.
Ти смієшся, а я дійсно живу в машині.
У задрипаному фургоні, в якому передозувалася моя мама.
Тож...
Вибач.
Ні, ти вибач. Я не подумала.
Дарма я це сказав.
У тебе болить шия?
Так, я сплю на тонюсінькому килимку, тож...
Могло бути гірше.
Ось, він допоможе.
Це «Тигровий бальзам» з олією КБД.
- Не треба, дякую. - Візьми, я дарую.
Дуже люб'язно, дякую.
- Я б запропонувала душ, але... - То скоріше полонка.
- Ага. - Ну, я помиюся цим.
Добре.
Ні!
- Чорт! Вибачте! - Дивись, куди преш!
- Легше, чувак! - Гей!
Офіцере!
Я зараз поїду.
- Камери не брешуть. - Я там п'ять хвилин був! Увійдіть...
Заспокойтесь.
- Місис Салліван. - О ні.
Я чув, ви впали. Як ви?
А, та нормально, нога болить, але... Боже.
Сподіваюся, я не втягнула свого друга...
- Кемерона. - Кемерона у непереливки.
Він люб'язно згодився відвезти мене у справах.
Я з радістю сплачу за нього штраф, якщо...
Ні, не треба.
- Добре. - Наступного разу паркуйся на розі.
- Добре. - Ага.
На розі. Запаркуємося на розі.
- Сідай у машину. - Гаразд.
Бувайте.
Дякую.
Господи, ну і козел.
Перестань, він просто робив свою роботу.
Не можна ігнорувати правила,
а потім дивуватися наслідкам.
Я нічого не «інгорував». Я... Він...
Фе.
- Фе... - Я просто...
Сподіваюся, подвір'я Ітана ти лишаєш трохи чистішим.
Так, я просто не встиг...
Я принесу тобі лимонну олію з оцтом, щоб ти тут прибрав усе.
О, щиро дякую.
Будь ласка.
Боже.
- Побачимось. - Ага.
- Вибачте, я думала, зустріч буде в офісі. - Так, мала бути, але мене затримали.
Так. Отже це мій будинок. Тато будував його під хижку.
Він досить своєрідний.
Але краєвид гарний.
Ого, ви не брехали.
Ні. Правда, гарно?
- Деталі просто неймовірні. - Дякую.
У вас, здається, ще була друга спальня?
Так, вона праворуч по коридору.
Розкішний будинок.
Повний характеру. Він швидко продасться.
Так.
Джессіко, можна вас попросити не афішувати продаж?
- Я ще нікому не казала, що переїжджаю. - Авжеж.
Та, враховуючи, що місто маленьке,
і люди зрештою дізнаються,
було б непогано ретельно прибрати всі кімнати,
щоб позбутися згадок
про трагедії.
Вибачте, що змусив чекати. Я намагався зв'язатися з Саймоном.
Мені відповів чувак з клубу «9:30» —
від думає, є шанс отримати місце восени.
Як на мене, це... Що?
Ну, ми хотіли зідзвонитися,
бо нам здається, що, можливо, «Моткам сосисок» треба взяти паузу.
Типу, постійну паузу.
Що? Ти про що?
Братане, ти поїхав,
і в нас буде дитина...
Так, але я скоро вернуся, і ви можете взяти її з собою в тур.
О боже, я не хочу брати дитину в тур.
Вибачте, але про що ви говорите? Мова про нашу групу.
Нашу з вами групу. Наше життя.
Та ну, братане.
Група — це прикольно, та вона — не життя.
Ти половину репетицій пропустив.
- Ні. - Навіть домашню.
Ви не розумієте.
Я скоро отримаю серйозну суму грошей.
- Кем. - Ми запишемо альбом.
- Їх вистачить на альбом. - Кем.
Ми тебе любимо, але ти ніколи не закінчуєш почате.
І тут вона нахиляється і привітно каже
щось типу: «Враховуючи, що підуть розмови...»
Я знаю, що підуть.
А ще плітки і чутки. Мене досі...
На мене досі дивляться, ніби це я...
Котра го... Де Кемерон?
Чорт забирай!
Трагедія сталася давно, та рана від неї досі дає про себе знати.
Мені це знайомо.
Я теж живу під прицілом почварних сусідів,
які весь час нагадують мені про мою найбільшу травму.
Але не будемо про це.
- Кемероне! - Я вже закінчую.
Зміна почалася годину тому.
Я пообіцяв Ітану відремонтувати двері, і я ремонтую.
Мені байдуже. Ти маєш роботу, обов'язки.
Чого ви причепилися? Я допомагаю вашому другу.
- У мене був фіговий день. - Мені не потрібні відмазки.
А мені — ваші вказівки! Я вмію користуватися сраною шваброю, ясно?
Гаразд.
Гаразд. Це твоє життя і твоя робота. Мені все одно.
Що сталося?
Вона зірвалася на мене за те, що я спізнився.
Йокелемене, Кемероне, це ж я тебе їм порекомендував.
Я не винен, ясно?
Вона божевільна. Постійно вказує, що і як треба робити.
Робота для неї — все.
Добре, вибач, я не знав, що ви разом.
Ми не разом.
Вона багато чого пережила.
У неї захворів і помер чоловік, загинув син.
А скільки бруду на неї вилили...
У Тови був син?
Це не мені розповідати.
Але я ось що скажу:
вона чудова жінка.
І була чудовою матір'ю.
КЕМЕРОН, ЛИМОННА ОЛІЯ КЕМЕРОН, ОЦЕТ
Того вечора прибиральниця не прийшла.
Наступного теж.
Як розумієте, мені її бракувало.
Що?
Кругами, гаразд.
Задоволений? Тепер краще?
Згодиться.
А потім щось сталося.
Дитинча заговорило.
І не за мірками села,
а, типу, об'єктивно гарна.
Надто гарна.
Вірю.
І заговоривши, уже не замовкало.
Розповідало мені про бажання мати самку.
Вам допомогти?
І про матір, яка народила, але не виростила його.
Вона була в ще глибшій ямі, ніж я.
І я це знав.
Навіть дитиною я знав, що в неї проблеми.
Про те, як у дитинстві тинявся між тіткою,
другом і норою незнайомця.
І як дізнався, що померла його мати.
У лігві на колесах, де та роками вкривалася.
Якого...
Мені сказали, що її фургон тепер мій.
Ніби це якийсь подарунок.
Коли ж насправді це вигрібна яма.
Тут він знайшов пам'ятні скарби.
Артефакти своїх батьків.
І татів перстень,
який засвідчив, що він любить...
ЕЕЛС.
Так, Саймон Брінкс.
Мені дуже треба з ним поговорити.
І, вочевидь, є скритним.
Алло.
Так!
Ура! Вибач.
Його балачки багато чого прояснили.
Але також виснажили мене.
І я боявся, що вже не зможу допомогти прибиральниці.
- Я не брав його пива. Годі мене пилити! - Не бреши!
- Еріку, я з тобою розмовляю! - Відчепися від мене!
Еріку, може, поговоримо про вчорашнє?
Ні, мамо, не заходь.
Я мусив щось зробити.
Я не лишав дверей відчиненими, і я скрізь дивився, але його ніде нема.
- Гаразд, я зараз буду. - Террі мене вб'є.
Я його бачив на початку зміни і потім, коли пилосмокав.
А коли прийшов побажати доброї ночі, за ним вже слід загув.
- Побажати доброї ночі? - Так.
О, молодець.
Ні.
Он він.
Він просто грається з тобою.
Ми, восьминоги, майстри маскування.
Дуже смішно. Класний фокус.
Ми підлаштовуємося під різні середовища і обводимо сусідів навколо мацака.
Сьогодні звичайного камуфляжу
було достатньо, щоб заманити прибиральницю
до дитинчати.
Я теж рада тебе бачити, друже.
Ай, якого чорта?
Він тебе дражнить.
Доторкнися. Він не нашкодить.
Ого.
І тут знову:
те саме відчуття.
Вибачте, що нагрубив того дня.
Я мав дослухатися.
Ти знайшов того, кого шукав?
Ні.
Саймон Брінкс не хоче, щоб його знайшли.
- Саймон Брінкс, рієлтор? - Ага.
О, співчуваю.
Договори купівлі-продажу дуже заплутані.
Ні, річ не в цьому. Він мій батько.
Типу, офіційний, біологічний, чи як там.
Він кинув маму, коли та була вагітна.
Я тільки місяць тому взнав його ім'я, і він виявився до біса багатим.
І ось я тут — хочу забрати аліменти за 18 років, яких його не було.
Але його ніде нема.
Він не знає, що втрачає, уникаючи такої...
характерної людини.
- Дякую. - Будь ласка.
Усі мої вісім мацаків вкриті прилипками,
які реагують на дотик, запах і смак.
Те, що я дізнаюся від однісінького дотику, лежить за межами людського розуміння.
І справді: в моєму мацаку, ймовірно, більше розуму,
ніж в усьому людському черепі.
Хоча з кожним днем у мене падає зір, мої прилипки зауважили наступне:
прибиральниця і дитинча поділяють схожий біль.
Допомігши одному, я, можливо, зцілю іншого.
Не може бути!
Як ти це зробив?
Мені допоміг Ітан. Ми витягли скло і вимили його ацетоном.
Як мило з його боку.
Він хотів вас порадувати.
Я тут подумала, ти коли шукав Саймона Брінкса,
ти перевіряв телефонну книгу?
Телефонну книгу?
- Це ваш дім? - Ага.
Заходь, я принесу книги.
Такс.
На біса ви працюєте в акваріумі?
Щоб не сидіти без діла.
Шикарне дерево.
Але ця дошка трохи розхитана.
Вона мене колись угробить. «Веселі в'язальниці» весь час це кажуть.
- Хто? - Боже, ось він!
Ось: «С. Брінкс».
Так, це він.
- Офігіти. - То...
Так, ось.
- Натискай. - Гаразд.
Я так і думав.
Недійсний.
Чого ти зразу здаєшся? Дивися, тут є адреса.
Він в Елсбеті, за 80 кілометрів звідси.
Клас, але мій фургон 80 кілометрів не протягне.
Ну, в мене є машина.
Я б сіла за кермо, та я не їжджу автострадами.
Я сяду.
Це що?
Це мій гурт.
- У тебе є гурт? - Ага, «Мотки сосисок».
«Мотки сосисок»?
Так, це... Назву не я придумав.
Ну, ритмічненько.
А вам що подобається?
Кенні Джі і Майкл Бубле? У вас тут є диски?
- Подивимось. Не може бути! Касети? - Ні.
- Так старомодно? - Вони не мої.
Mudhoney? Як це у вас такий хороший смак?
- Я не хочу їх слухати. - Очам не вірю!
Radiohead? Я вже років 20 їх не чув.
- Я не хочу це слухати. - Гаразд, лише одну пісню. Зараз.
- Є. - Боже, ні.
Тово, це «Не можу».
Мабуть, найбільш недооцінена пісня з альбому Pablo Honey.
Ні, забагато шуму.
Вона зазвучить краще, якщо виймете пальці.
Ми слухатимемо до кінця. Такі правила поїздок.
- Що? Ні. - Стійте. Ні, що ви робите?
Ніяких переписок за кермом.
- Гаразд. - Такі правила поїздок.
Погляньмо.
Якась Ейвері каже, що скловолокно...
Чому шрифт такий маленький?
Так, читати чужі повідомлення взагалі-то негарно.
Це та Ейвері з крамниці дощок?
Так, вона.
Ви зустрічаєтесь?
Ні, ми просто переписуємось.
Іноді. Я намагаюся тримати себе в руках.
Як скажеш. Як ти хочеш, щоб я їй відповіла?
Ніяк.
Я напишу їй завтра. Покладіть телефон.
Якщо ти хочеш зустрічатися з Ейвері, ти маєш виявляти ініціативу.
Я виявляю. Це зветься флірт. Я фліртую.
Фліртуєш? Що таке флірт? Це ніщо. Лише слова, погляди і...
Реальні речі потребують часу і зусиль.
Гаразд.
- Що це? - Що?
- Ви дзвоните їй. - Ні.
- Ви... Скиньте виклик. - Я не дзвоню.
- Ні, дзвоните. Скасуйте його. - Ні.
Тово!
- Алло. - Ні.
Алло, Ейвері.
- Так, це я тобі подзвонила чи ти мені? - Покладіть слухавку.
А, ні, це Това Салліван.
- Чорт. - Я в машині з Кемероном.
Він за кермом і не може зараз писати.
Вибач.
Він хотів запросити тебе на справжнє побачення.
Може, повеслувати якось разом.
Ви здуріли?
Скажу тобі чесно, він чудовий компаньйон, та...
Так, ну, вони всі такі. Так.
Як щодо неділі?
Каже, неділя підійде.
Так, думаю, це...
- Так. - Думаю, це він.
Ну, тоді я піду...
- Подзвоню у двері. - Ага.
Так.
Тупа ідея. Типу... Ні?
Це ж переслідування, по суті, мабуть. Ні?
Кемероне, ти заслуговуєш на його увагу. Годі.
- Так, гаразд. - Зроби глибокий вдих. Розслабся.
- Добре. - Усе.
- Будь ввічливим. - Так, добре.
І не сутулься!
Добрий день, я шукаю Саймона Брінкса.
Саймона? З чого ти взяв, що він тут?
Він значиться за цією адресою.
Ти що, з райдужних?
Звали, поки я не викликав копів.
- Геть! - Вибачте.
- Ні, не так я це собі уявляв. Не так. - Що сталося?
- Він розізлився. - Чому?
Не знаю і дізнаватися не хочу.
Ні, ми не для того стільки їхали, щоб нас послали.
- Ні. - Ні, Тово, що ви задумали? Ні.
Так діло не піде!
Тово, послухайте. Тово, я серйозно. Тово, годі!
- Чорт. - Як вам не соромно?
- Вибачте, сер. - Ви хто така?
Я Това Салліван, і цей хлопець проїхав тисячі кілометрів.
Якщо він не піде з мого двору,
я запущу його туди, звідки він виліз.
- Послухайте, містере. - Тово!
Він вирішив дати вам другий шанс, хоч ви...
Тово, це не Саймон.
Ну все. Якщо ще раз скажеш це ім'я...
- Хоч раз! - Швидше!
- Вали! - Намагаюся.
- Ми йдемо. - Тікай, принцесо!
- Швидше! Сідайте в машину! - Ми йдемо!
- Я намагаюся. Усе, я сіла. - І не повертайся!
Це пістолет був?
- Так, це був пістолет. - Божечку.
- Паски безпеки. Ні! Стій! Паски! - Немає часу!
Ну...
Я тобі одне скажу: той чоловік тобі не рідня.
Взагалі.
З'їдь тут. Поверни туди.
Звідки ви знаєте про це місце?
Я завжди любила тихі пляжі.
У дитинстві Ерік, мій син, любив збирати морські зірки.
Мій чоловік Вілл міг цілими днями з ним колупатися.
Розкопувати пісок, підіймати каміння.
Пощастило з татом.
Так.
Він був дуже хороший тато.
Шкода, що не знайшли Саймона.
А, та... Це літо просто вирішило мене доконати.
Машина зламалася, гурт розпався, мама... померла.
Вона мені постійно розповідала,
як сильно мій тато хотів мати дитину.
Завжди це повторювала. Не знаю чому. Я дивувався:
нащо вона давить на рану?
Та, певно... Не знаю. Мабуть, їй хотілося в це вірити чи...
А коли я взнав його ім'я і знайшов його перстень,
мені теж...
Теж захотілося в це повірити.
Я просто був наївним.
Що ж,
іноді треба бути наївним.
Якщо чесно, я не знаю, що мені робити.
Залишитися чи поїхати, і куди поїхати,
і в чому взагалі сенс.
Ага, знайоме відчуття.
1423-й день мого полону.
О боже, що це?
Де?
- Ай, як ви посміли? - Це чиста випадковість.
Ай, воно...
Дім так само далеко.
Та завдяки своєму інтелекту я бачу, що ці двоє рухаються до симбіозу.
Годі ляси точити.
- Кемероне! - Так?
- Привіт. - Добрий день.
Гарно граєте. Террі не може тобі додзвонитися.
Ти забув ключі, тож я їх завезла.
- На. - Дякую.
Ви молодці. Ну, мені пора. Па-па.
Гаразд. Давай.
- Тово! - Так?
- Не залишишся на пиво? - О, ні, дякую.
А, Ітане, я хотіла подякувати тобі за те, що ти порекомендував Кемерона.
Він чудовий працівник, тож дякую.
Не дякуй мені.
Натомість...
давай сходимо на чай?
- Почервоніння. - Добре.
- Одна з багатьох людських вад. - Гаразд.
Зміна забарвлення їх ніяк не захищає.
На противагу восьминогам, вона привертає увагу,
коли найбільше хочеться сховатися.
- Тово, ти там? - Тово!
Привіт!
- Тово! А, ось вона. - Що це на тобі?
Навіщо ви прийшли?
Щоб приготувати тебе до побачення.
- О ні. - Я принесла печиво.
Хто вам сказав?
- Дай гляну. - Куди? Що?
Це твої сережки?
Так, мені вони подобаються.
Що ж, тоді візьми моє намисто.
- Не треба. - Я принесла куртку.
- Не хочу я твою куртку. - Хоча б нанеси помаду.
Дівчата, не смішить мене. Це не побачення.
Я просто питиму чай з Ітаном.
Ти йдеш на зустріч з чоловіком, який вже рік не зводить з тебе очей.
Все він зводить.
Тово, він без тями від тебе. Що не дивно.
Ти красуня.
Боже, ви зовсім уже...
- Це побачення? - Якщо підстриже бороду — так.
Ні, показник тут одяг.
Якщо побачення — він одягне сорочку.
Як ні — те, що й завжди.
Найголовніше: чи є в тебе захист?
- Барб! - Барб, що ти кажеш?
Це він. Ховайтеся.
- Куди? - За диван!
- Вийдіть через задні двері. - Уже пізно.
Цить. Помовчте хоч трохи.
- Привіт, Ітане. - Тово, маєш чудовий вигляд.
Дякую.
Вибач, що запізнився. Я підстригав бороду.
- Готова? - Гарно вийшло. Так.
Як будеш готовий, вставай.
Ага.
Добре.
Ні, знаєш, мені сидячі якось краще, тож...
Думаю, ти більше засвоїш, якщо встанеш.
Так.
- Оп. - Тримай коліна зігнутими.
Отак.
- Молодець. - Ти щодня веслуєш?
Іноді двічі на день. Це розслабляє.
Ага, я сама розслабленість.
- Ти сам просив дати урок. - Ні, це все Това.
Я тут подумав: розмовляти про дошки мені більше подобалось.
Я зависокий для цього спорту.
Ріст не має значення.
Мабуть, я... Так, я просто унікум.
Нормально, що цей костюм перекриває мозку кров?
Має бути відчуття, що ти зомліваєш.
Це знак, що все ок.
А, ясно. Уже з'являється, ага.
Може, спробуєш помовчати? Буде легше зосередитися.
Гаразд.
Після роботи в порту
я рік чи два проїздив за «Мерцями».
-«Мерцями»? - Ага, «Вдячними мерцями».
- А. - Так.
Чудова була спільнота.
Справжня сім'я.
Я зайнявся мистецтвом. Попрацював вуличним художником.
А потім зрозумів, що найбільше я люблю бути з людьми.
Тож коли «Шоп-Вей» виставили на продаж, я довго не думав.
Він — мій насущний хліб.
Тобі ніколи люди не набридають?
Ні.
Ні, мені подобається щодня їх бачити і дізнаватися, що в них нового.
Ну, ти моя протилежність. Я...
Акваріум — це моя схованка від людей.
Але ти там не одна.
Поряд з тобою завжди є звірки.
Так, це правда. Так.
Це правда.
Ти завжди хотіла мати крамницю дощок?
Ні, в мене були інші плани, та життя внесло свої коректури і...
Мій другий десяток був непростий, тож я навчилася вертітися.
Але я рада, як все склалося.
Я зараз теж, типу, верчуся.
- Так. - І як успіхи?
Дуже добре. Я, типу, музикант,
і в мене розпався гурт.
- І я живу в фургоні, і... - Ти на правильному шляху.
- Це точно. Ага. - Ага.
- Музиканте, на чому ти граєш? - Гітарі.
Клас. Давно?
Відколи себе пам'ятаю.
Мене кинула мама в дитинстві, і зі мною лишилася лише її гітара.
Тож я почав потроху бренькати на ній.
Круто, що ти сам цього навчився.
А що ти граєш?
Типу, авторські, сумні, акустичні пісні про кохання і розбиті серця?
- А що? Тобі таке заходить? - Так.
Сумні хлопці?
А що тут такого? Я люблю чуттєві пісні.
Твої колишні, мабуть, казали: «Мала, обійми мене, мені...»
Вгадав.
- Вгадав? А потім... - Ага.
-«Послухай мою нову акустичну пісню». - Так.
І: «Може, я заспокоюся на секунду і перестану плакати». І...
Якого...
Ні.
Бляха-муха!
- Ще вина? - Ні.
- Гаразд.
Ах, той концерт.
Я перетнув усю країну заради їхнього виступу в Мілвокі.
Натовп просто знесло, коли вони заспівали ту пісню.
Усі були на ногах.
Оце був вечір!
Боже.
- Станцюємо? - Ні, Ітане, ні.
- Чому? Давай. - Ні, я не танцюю.
Боже.
Ітане, я вже забула як. Чесно.
Ой, Ітане, вибач.
Будь ласка, вибач.
Усе добре?
- Можеш відвезти мене додому? - Так.
- Усе ще холодно? - Так.
Зараз.
Дякую.
Гей, ма, допоможеш з математикою?
Так, звісно.
Почекай в кімнаті. Я зараз підійду, добре?
Що?
Не так я планувала тобі сказати, що в мене є дитина.
Він не дитина, у нього, типу, вуса.
- Дякую. - Усе, в кімнату. Дякую, любий.
Ні, це круто. Я краще... Тобі треба йти йому допомагати.
- Я... - Можеш залишитись.
- Ні... - Я не проти.
Ти роби математику, а я... У мене...
Ні, Ке...
Я просто дурень.
Я все запоров. Вона застала мене...
Які ж тягомотні у людей шлюбні ритуали.
Навіть танець морського коника і той триває вісім годин.
- Я наступна. - О, слава богу.
Піду дивитися, як ростуть водорості.
Я пролила на нього вино і зіпсувала пікнік.
Добре, що потрапило лише на його дурну футболку.
- На футболку «Вдячних мерців»? - Не знаю, мабуть.
Але то не побачення було.
Він навіть сорочки не одягнув.
Ні, вона з їхнього концерту в Сіетлі.
Це, типу, його скарб. Він тримає її в рамці на стіні.
Футболку?
Так, вона дуже рідкісна. Коштує в районі тисячі доларів.
- Що? - Ага.
Боже мій.
Це погано, що мені легше від того, що я не один все зіпсував?
Так, погано.
Судячи з твоїх слів,
я б не сказала, що ти щось зіпсував.
- Не знаю. - На.
У неї дитина, і при цьому вона виділила тобі час.
Це знак, що ти їй подобаєшся.
І, думаю, якщо ти вибачишся, вона дасть тобі другий шанс.
Якщо ти хочеш бути з нею, ти маєш вкладати час і...
Зусилля. Знаю. Важливо проявляти турботу.
- Так. - Ваші слова в'їлися в мій мозок.
- Добре. - Я хочу. Я дуже хочу бути з нею.
Не знаю, заради неї мені хочеться приходити вчасно і...
Це так романтично.
Ні, це погано, я...
Я вже почав планувати всілякі дурниці.
Наприклад, сьогодні я хотів піти в караоке-бар,
той, що в центрі, запросити її
і заспівати пісню, хоча я не співаю.
- Це... - Ти все одно сходи.
Заради чого? Виступу перед незнайомцями?
Ну, ні. Не тільки.
Де же ти, Керрі?
Я скучаю, Керрі
Ти мені потрібна, Керрі
- Ні, дурна затія. Ходімте. - Ні.
- Так, я... - Я хочу тебе послухати. Заради мене.
Я не співак. Давайте краще візьмемо пиво.
Зараз час музики, а не пива.
Гаразд.
Якщо кинеш свого колегу
Гаразд. Фіг з ним.
Якщо кинеш свого колегу
Поаплодуймо Тіму!
Так, у нас сьогодні новий виконавець.
Кемерон.
Так, я Кемерон.
Я днями переслухав одну пісню Radiohead
і вирішив зробити трохи приглушену версію.
Забудь, прошу, слова
Які я щойно ляпнув
Їх сказав не я
А дивний сумнів, що в мені закрався
Тихо!
Він не дає мені спокою
І його нічим не придушити
Не гудіть!
Я тут музику слухаю!
Що б я не робив
Як би не хотів
Не можу
Що б я не робив
Як би не хотів
Не можу
Багато чого мене
Мене стримує в тіні
Багато слів мені
Мені ввік не знайти
Якщо ти кинеш мене
Я засмучуся, як ніколи до того
Що б я не робив
Як би не хотів
Не можу
Що б я не робив
Як би не хотів
Не можу
Що б я не робив
Як би не хотів
Не можу
Так!
- Кемероне, у тебе талант. - Ага, дякую. Тепер можна йти.
Ні. Зараз час пива.
- Слава богу. - Ага.
- Обережно. Треба полагодити ці дошки. - Ага.
- О ні. Боже. Чекай. - Ідіть разом зі мною.
Стій. Я іду.
Нащо вам аж 18 страв?
Я вивихнула щиколотку, і вони тепер думають, що я інвалід.
-«Веселі в'язальниці». - Хто?
Мої подруги.
В'язальний клуб. «Веселі в'язальниці».
Ага.
Вілл ніколи не розумів, чому ми дружимо.
Коли ми ростили дітей, було непогано.
А зараз я почуваюся не у своїй тарілці.
Ну, кухарі з них охіренні. Тобто чудові.
Ерік обожнював запіканки. Усіх видів. «Зроби запіканку».
На 13-й день народження я дозволила йому запросити друзів
і приготувала його улюблену запіканку — «Літаючого Якоба».
Це шведська страва
з карі, куркою, арахісом і бананами.
Фу.
Його друзі так і сказали: «Фу, гидота».
І Ерік підтримав: «Фу, гидота».
Але я тієї ночі прокинулася і побачила, як він її уминає
холодною, прямо з холодильника.
Він вилупився на мене.
І ми засміялись.
Спіймали на гарячому.
Ми ніколи не сварилися. Ні.
Ні.
Лише раз.
Він поводився зовсім інакше.
Усе приховував, тікав посеред ночі, крав Віллове пиво.
Вілл вважав, що в нього була дівчина. «Мала бути», — він казав.
Найімовірніше.
Коли я спитала Еріка, він розлютився,
розбив одного з маминих даларнських коників, і я...
Я накричала на нього.
Дуже сильно накричала.
Він вибіг з дому, грюкнув дверима
і весь наступний день просидів у себе,
не дав мені з ним поговорити.
Того вечора він пішов кататися на човні,
що для нього було звичайною річчю,
і не повернувся.
Я просто...
Я сіла чекати його на пірсі.
Я чекала,
а через три дні знайшли човен.
Якірний трос був перерізаний.
Так йому казав робити Вілл, якщо натрапить на каміння.
Вечір був поганий, дуже вітряний.
То був нещасний випадок, я...
Я впевнена в цьому.
То був нещасний випадок.
Але один з...
Один з поліціянтів натякнув, що, може...
Що, може...
Що, може, він не прив'язав мотузку
до ноги
і просто стрибнув.
А потім пересуди, чутки і...
Я перестала їх слухати.
І більше я його не бачила.
Я так і не знаю, чи він...
Чи він...
помер з образою на мене.
Ні, хлопці в цьому віці просто дурні.
Певен, він не думав, що робив.
Мені треба прилягти.
Добре.
Ви забули свої окуляри.
О, дякую.
Знайди подушку і вмостися на дивані. Не їдь проти ночі.
Не турбуйтесь, я щось придумаю.
- Гаразд. - Обережно на сходах.
- Кемероне, прокидайся. - Що?
Ми проспали. Уже майже полудень. Мені треба на обід Мері Енн.
Чорт, в мене похмілля від пива чи запіканки?
- Я вже купила квіти, тож... - Давай швидше. Якого...
Вітаю.
Ну, а тепер ми під вентиляцією.
Мамо, я більше не пересаджуватимусь.
Я згодилася сісти за круглий стіл,
бо думала, що тут тихо, але тут шумно і ми на протязі.
- Усе. - А ось і ми.
- О, дякую. - Які гарні.
- Привіт усім. - Привіт, Тово.
- Привіт, Енді. - Тово, ти охляла.
Мабуть, не виспалась. Вона провела ніч з бездомним гангстером.
- Божечку. - Молодець.
Перестань.
Він не бездомний і не гангстер.
Ні, він... Я дивилася його виконання.
Виконання чого?
Пісні. Прекрасної пісні.
Потім він відвіз мене і заночував на дивані.
Я відчула запах пива.
Енді.
Адам? Яким вітром?
- Привіт. Це моя дружина Елайза. - Привіт.
- Привіт.
Ми повертаємося назад.
Ти живеш тут?
Ні, я приїхала допомогти мамі з переїздом.
- Пам'ятаєш мою маму? - Привіт.
Це її подруги: Дженіс, Барб і Това.
- Привіт. - Вітаю.
Това? Това Салліван?
Так.
Адам не брехав: місто маленьке.
- Ми щойно з огляду вашого будинку. - Що?
Той, що в бухті ж ваш?
Так.
Він неймовірний. Певна, його швидко куплять.
Тово, про що це вона?
Ти продаєш свій будинок?
Ой, не треба було казати?
Ні, нічого, не хвилюйтесь. Була рада знайомству. Угу.
Такс, подивимось.
Гаразд. Я продаю будинок.
- Що? - Чому ти нам не сказала?
Еллен Браун тільки забрала сусідню квартиру.
- У мене є житло. - Де?
У котеджному селищі Беллінгема.
Це бозна-де.
- У місці для літніх? Це... - Воно для гольфістів, колишніх ділків.
Я люблю гольф. Я хочу навчитися грати в гольф.
Ні, ти житимеш у мене, доки ще хтось в будинку не помре.
Ні. Мені все одно на твій будинок.
Тово, це нонсенс. Навіть і не думай туди переїжджати.
А куди мені переїжджати? До дітей?
Ну що, дівчата, хто хоче випивку?
- О, місис Салліван. - Так?
Вибачте, будь ласка, ми не знали, що це секрет.
Ви ненавмисно, я розумію.
Ви мама Еріка, так?
Так.
Ми з ним товаришували у 12 класі. Він був...
Він був чудовий хлопець.
І я не вірю в те, що казали люди.
Він би так не вчинив.
Ми з ним мали зустрітися тими вихідними.
У хижі батьків.
Він обіцяв принести пиво і запросити дівчину, яку кохав.
Чекайте, у нього не було дівчини.
Ну, не знаю, ким він її вважав,
але він приховував їхні стосунки.
Як же її звали...
Здається, Дафна. Чи Кессі.
Не пам'ятаю: Дафна або Кессі. Щось типу того.
- Адаме! - Дружина кличе. Ви...
- Так, не турбуйтесь. - Добре.
До побачення.
У нього була дівчина.
О боже.
У нього була дівчина.
Я теж раніше нишпорив.
Вишукував їжу під рифами і валунами.
Але одержимість людей речами ні з чим не зрівняється.
Вони для них — якорі пам'яті.
Я тижнями шукав річ, яка б допомогла прибиральниці
і дитинчаті зрозуміти те, що для мене лежить на поверхні.
Але мої вилазки даються взнаки.
У мене сповільнюються серця.
І я боюся, що коли не стане мене,
не стане і «їх».
І що всі залишаться з раною.
Ні.
Тово!
Вони досі в целофані.
Дафна, Кессі...
Ні.
Ні. Чорт.
- О, Енді, привіт. - Тово.
Ти замовляла випускний альбом?
- Тово, що сталося? - Ви...
У тебе є випускний альбом Енді?
Тово, ви вдома?
Бо я його тоді не замовила. Я не захотіла.
Має бути тут.
А, добре.
Божечку, ось він!
Поглянемо.
Дафна...
Дафна. Кассмор.
Це вона. Так, п'ята, сьома, шоста сторінка.
Ось вона.
Я її пам'ятаю.
Вона прийшла в 12 класі — мені було її шкода.
І вона постійно ходила з Саймоном.
Не з Еріком?
Не думаю, ні.
Може, Адам переплутав ім'я? Багато часу пройшло.
Може.
І яка різниця, Тово, —
була в нього дівчина чи ні?
Не знаю.
Мені цікаво, чи був він щасливий.
Звісно був, і ти це знаєш.
Слухай, вибач.
Я знаю, що ти заклопотана.
Я не хочу тебе обтяжувати. Вибач.
Може, досить?
Ти мене не обтяжуєш.
Тово, ти моя подруга.
Для цього друзі й існують.
Ти знала, що мені досі ніяково спати одній на великому ліжку?
Я лягаю на свою половину, і щоразу, як прокидаюся,
дивуюся тому, що я одна.
А тепер ще мушу залишити найкращих подруг
і переїхати в місто, де, крім онуків, я більше нікого не знаю.
Мені страшно.
Мені страшно, Тово. І я б дуже хотіла про це з тобою поговорити, але...
ти так стараєшся нікого не обтяжувати,
що вже забула, в чому суть дружби.
Навіщо це все?
Навіщо, якщо ти втратила смак до життя?
Агов.
Това?
Що ти робиш?
Вибачте, не хотів вас лякати. Я прийшов полагодити підлогу.
Не треба її лагодити. Піди, будь ласка.
Гаразд. Ви не брали слухавку і не відчиняли двері...
Це не привід вриватися! Я тебе дуже прошу: піди.
Вибачте, я хотів вам допомогти.
Не треба мені допомагати, не треба нічого лагодити!
Мені нічого не треба, бо я переїжджаю!
Чому? Що? Коли?
Щойно продам будинок. Прошу, піди!
Гаразд.
- Я... - Геть!
- Гаразд, боже.
- Ну що? - Не хочу про це говорити.
Місис Салліван, хороша новина: знайшовся покупець.
Вам лише треба заїхати і підписати папери. До зустрічі.
О, Кемероне.
Мабуть, це спільна риса людства:
жахливі навички спілкування.
Чому, маючи мільйони слів, люди не спроможні
сказати одне одному, чого вони хочуть?
ПРИХОВАНИЙ НОМЕР
- Так, алло. - Алло, це офіс Саймона Брінкса.
- Ви Кемерон? - Так, це я.
Това!
- Як щиколотка? - Як нова.
От бачиш: відпочивати корисно.
Я рада, що Кемерон так добре вписався.
Він виявився надійним хлопцем.
- Так. - Так.
Я прийшла попрощатися.
Я переїжджаю на інший берег: у котеджне селище.
Якщо можна, я б хотіла зробити останнє прибирання.
- Нам тебе бракуватиме, Тово. - Ага.
Та спершу познайомся з нашим новим резидентом.
Так, її реабілітував екіпаж з Аляски.
Вона порвала мацак, тікаючи з краболовки.
Трохи зарано, але я не зміг відмовитися.
Тобто «зарано»?
Марцеллу сьогодні було недобре.
Марцелле.
День 1431-й.
Мабуть, він стане останнім.
Вибач, що не приходила.
Я так захопилася пошуками цієї дівчини, цієї Дафни Кассмор,
що перевернула всю Ерікову кімнату.
Вибач.
Нікудишній з мене друг.
Вибач.
Це ти вибач.
Я тебе підвів.
Кемероне.
Ти виріс.
Хочеш сісти за столик? Чи...
Так.
Ми були нерозлучні.
Так, знаю, це помітно.
То що, в біса, сталося?
Ну, не знаю, Кемероне.
Після переїзду вона мені майже не писала.
Хіба що про тебе.
Вона тобою пишалася.
І вам, типу, було нормально
ніфіга не робити, щоб допомогти власній дитині?
Кемероне, ти думаєш...
Вибач,
але я не твій батько.
Ми були друзями, та жінки мене ніколи не цікавили.
Зрозумій, мій тато мене б убив, якби дізнався, тож...
Вона підігравала мені, щоб він мене не чіпав.
- Не знав, що ти вважаєш мене своїм татом. - Що ж, тоді він...
Він не ваш?
Мої ініціали: СОБ.
І я не люблю гравіровки.
Я думав, це абревіатура вашого братерства абощо.
«ЕЕЛС»? Ні, наше братерство звалося «АТА».
«ЕЕЛС» задовге.
То хто тоді мій батько?
Ви маєте знати. Ви дружили.
Вона ні з ким не ділилася.
Не знаю, що тобі сказати. Вона була молода, налякана.
Її тато був гірший за мого.
Певен, вона боялася, що він дізнається.
- Кемероне, привіт. Де ти був? - А вам яке діло?
Слухай, пробач мені, у мене був поганий день.
Я зірвалася на тобі.
Не турбуйтесь, ви мене більше не побачите.
Ти про що?
Я тут стирчав...
дарма.
Що?
Я просто дурень!
Цей Саймон ніякий мені не батько.
Він мамин друг, плюс ґей. І це не його перстень.
А чий же він?
Не знаю. Клятих вугрів.
О ні, не роби цього, ні. Кемероне, послухай.
Так, він не твій батько, і мені шкода.
Та це не привід їхати. У тебе тут хороша робота.
Хочете, щоб я присвятив цьому своє життя?
Миттю акваріумів і зішкрібанню жуйок з підлоги?
Кемероне!
Будь ласка, не їдь.
У тебе тут стільки всього. Люди, яким ти небайдужий.
Це тому ви їдете?
А як же Марцелл?
Йому недовго залишилось. Ти йому потрібен.
Це не моя проблема.
Кемероне, ти не такий.
Ні, такий. Я такий.
Кемероне!
Стільки акваріумів, а він вибрав саме цей.
Істоти, хижішої за вугра, годі й шукати.
Бути її сусідом — це вже покарання.
Але моя ненависть має особистий характер.
З інтелектом, як у мене, я мав би бути обачнішим.
Та перед принадою тихоокеанського краба важко встояти.
Якби не моя травма, я, пробі, уникнув би «порятунку» людей.
Я постарів і ослаб, однак став мудрішим.
Цього разу я підготувався.
До того ж я просто мушу вийти проти свого ворога.
Цей перстень — потрібний мені доказ.
Що за чортівня?
Марцелле.
Марцелле!
Я віднесу тебе назад. Зачекай.
Божечку.
Бідолаха.
Марцелле.
Тримайся. Я покладу тебе у воду. Тримайся.
Божечку.
Я тебе віднесу. Ходімо.
Навіщо ти сюди приповз?
Ясно.
Гаразд.
Гаразд, друже.
КЕМЕРОН ЛИМОННА ОЛІЯ
Ми на вулиці, Марцелле.
Бачиш?
Ти майже вдома.
Це мій дім, Марцелле.
Я не можу поїхати. Це мій дім.
Але я розумію...
Розумію, що маю відпустити тебе додому.
Я знаю, що тобі тут не подобалось, але...
Я рада, що Террі тебе врятував.
Бо ти врятував мене.
Виповзай.
Пливи додому, Марцелле.
Прощавай.
Прощавай, друже.
Марцелле?
Боже мій!
Марцелле.
Боже...
О Марцелле.
Боже мій.
Спершу я йду на дно, наче якір.
Мої мацаки налиті свинцем.
А тоді, стріпнувшись,
я оживаю.
Я не хочу давати вам марні надії.
Моя смерть неминуча.
Та я ще маю трохи часу.
Тово!
Чому ви... Що...
- Ви вся мокра. - Кемероне, ти повернувся.
Так.
Можна робити все добре, а можна — погано.
А де Марцелл? Я ніде не можу його знайти.
Я відпустила його додому.
Справді?
Нічого собі.
Ну, це добре, так?
Я сумуватиму за ним.
Посидиш зі мною трохи?
Я хочу показати, що нам залишив Марцелл.
Що?
Мій перстень.
- Звідки... - Він навідався до вугрів.
Мого сина звали Ерік Ернст Ліндгрен Салліван.
Це його перстень.
Він подарував його твоїй мамі, Дафні Кассмор. Я...
Я думаю, він її кохав.
Тово...
Я ваш...
Ви думаєте...
Хочете сказати, Марцелл здогадався,
що ви моя бабуся?
Не знаю.
Я...
Не знаю.
Може.
Не плач.
Я занурююсь
у морські глибини,
зібравши останні краплі сил.
Життя повсюди.
Таке ж прекрасне, яким я його пам'ятаю.
І от нарешті
я знову його проживаю,
смакую його
усім своїм єством.
Я вдома.
Уповитий тим самим океанським дном,
де колись спочив любий син,
давно загублений батько.
Я весь цей час шукав не ту людину.
Так.
Това!
Привіт.
- Я зараз зайнята, тож... - Слухай... Вибач, я...
Твоє життя набагато більше за моє.
І я запанікував.
Ти мені дуже подобаєшся.
І я б хотів стати частиною твого великого життя, якщо дозволиш.
Тово!
Га?
Боже мій.
Це його скарбничка.
Дорогі йому речі.
Це твоя мама?
Так.
КЕМЕРОН
Він дав тобі ім'я.
Не дивно, що Діану Джонс турбує коліно.
Вона весь час грає в теніс.
Я вже не перший рік кажу, що вона заганяється.
Вона одержима своїми рекордами.
- Тово, дивись, він уже другий шарф в'яже. - Я думала, ти за грилем дивишся.
- Я і звідси все бачу. - Він просто монстр.
- Звісно. Ага. - Ти не ключ вставляєш, Ейвері.
Треба доводити руку до кінця. До кінця.
Я розумію. Ця гра просто не для мене.
- Два з трьох! - Два з трьох? Ну не знаю.
Вечеря готова!
Макарони з сиром для тебе.
Знаю. Я все з'їм.
- Він не жартує. - Покласти?
Тепер я можу спочивати,
знаючи, що прибиральниця теж удома.
ТОВА САЛЛІВАН — ГІД ВІДПОВІМ НА ВСІ ВАШІ ЗАПИТАННЯ
Сюди, зірочко.
І я знаю, що моя заміна в надійних руках.
Я не бачу. Де він?
Це не він, а вона. І її звати Агнета.
Прибиральниця подбає про неї.
Привіт.
Я б довірив їй своє життя.
Так же, як я довірив їй свою смерть.
А ось і вона.
Ого, лишень подивіться.
Ага.
Люди переважно нудні й незграбні.
Та часом ви буваєте напрочуд кмітливими створіннями.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус