Downloaded from YTS.BZ
Zdravo, ljudi. Jeste li spremni?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Dobro.
Dame, gospodo i svi ostali, pozdravite Shenga Wanga!
SHENG WANG: LJUBIČASTO
Kako ste, D. C.?
Čovječe.
Puno vam hvala što ste došli.
Hvala što ste mi došli. Nadam se da ste dobro.
Ja sam prilično dobro.
Pokušavam jesti više bobičastog voća.
Lud sam za tim antioksidansima.
Čudno.
Ne znam ni što su oksidansi.
Znam samo da sam protiv njih.
Čini se da kad god jedem nešto fino,
neki me oksidansi pokušavaju sabotirati.
Zato, nakon odreska i par martinija
pozovem svoje bobičasto voće.
Pošaljem antioksidanse.
Kažem: „Ekipa, idite to riješiti.
Neka izgleda kao nesreća.”
Ponekad pojedem bobičasto voće prije večere.
Postavim zamku.
Nemaju pojma što ih čeka. Oni se spremaju oksidirati.
Volim bobičasto voće, ali znate tko ga najviše voli jesti?
Djeca vaših prijatelja.
Kad vam dođu djeca prijatelja,
brzo sakrijte bobičasto voće ispod brokule.
To je teška lekcija.
Prijateljica je došla s djetetom. Dobar sam domaćin.
Izvadio sam grickalice, piće, bobičasto voće.
Sretan sam što su sretni.
A onda shvatim: „Ova mala nema pojma koliko to košta.”
Jede ih kao luda.
Šakama.
Nikad nisam vidio da netko ovako drži bobičasto voće.
Tako se to ne jede,
tako se pokazuje ljudsko srce za žrtvu.
Šutim jer je to zdravo za njih.
Ali mislim si: „Ovo nije razumno.”
Pokušavam biti flegma, ali smeta mi.
Toliko mi smeta da ne mogu pratiti razgovor s odraslima.
Ne znam o čemu pričamo. Previše sam zauzet procjenom gubitka.
„Nitko ne vidi što se događa? Pljačkaju nas.”
Ne znam što bih. Pokušavam joj pokazati kako se jede bobičasto voće.
Pokušavam joj biti uzor.
Kažem: „Uzmi jedno.
Pogledaj ga. Procijeni boju, teksturu.
Budi tu s bobicom.
Polako žvači, uživaj.
Kad pojedeš cijelu šalicu, dosta je za danas. Gotovo.”
Ona ne kuži.
Toliko se iznerviram da počnem jesti bobičasto voće što brže.
Skrivam ga u jednjaku.
To moramo prihvatiti, zar ne?
Kad su djeca u blizini, druženje će biti manje predvidljivo.
Svašta se dogodi. Neki dan bio sam kod prijatelja.
Ekipa frendova pila je pivo oko vatre u dvorištu.
Družili smo se i glupirali.
Odjednom je izašao prijateljev mali.
Ispitivao ga za test.
Odjednom, iz vedra neba, klinac te zaskoči
s pitanjem o znanosti pred svima.
Sad su svi utihnuli.
Sad moj prijatelj muku muči da objasni kako Mjesec funkcionira.
Bojim se za njega.
Znam da zna da i mi slušamo.
I mi bismo voljeli znati.
„To je dobro pitanje. Hej, zašto je takav?”
Ne znamo odgovor, ali aktivno procjenjujemo njegov.
Kad vam prijatelj nešto objašnjava djeci,
katkad to moraju poglupiti.
Ali katkad shvatiš: „Ne, moj je prijatelj glup.”
Djeca mogu razjasniti vašu situaciju.
Neki sam dan odveo nećakinju na igralište.
Sve je bilo super dok nije zapela na prečkama penjalice.
Rekao sam: „Da ti pokažem kako se to radi.”
Otkrio sam da sam izgubio svoje moći na prečkama.
Nisam znao da tu vještinu možemo tako brzo izgubiti.
Gotovo je. Srce mi se slama kad pomislim da sam u jednom trenutku
posljednji put prešao prečke,
a nitko to čak nije ni slikao.
Bio sam siguran da to mogu.
Jer mogu napraviti par zgibova.
Ali na prečkama sva je težina na jednoj ruci i onda se ljuljaš.
Sad si pod G-om.
Zaboravio sam na G silu.
Bio sam na prvoj prečki, zaljuljao se prema naprijed
i kad je G porastao,
osjetio sam bol ovdje.
Moja rotatorna manšeta
govorila mi je: „Pusti to, dečko.
Inače ću ti se otkinuti s trupa.”
To mi je povrijedilo i osjećaje.
Htio sam joj pokazati radosnu vještinu
koju bi mogla poboljšati uz vježbu i iskustvo.
Umjesto toga pokazao sam joj koliko brzo tijelo propada i izdaje te.
Uzrujalo me i jer sam vidio snimke
terorista koji treniraju na prečkama.
Uvijek mi se to činilo blesavo,
ali sad mislim: „Čovječe, prilično su snažni.
Mogli bi biti problem.”
Jako sam zahvalan što nastupam u ovakvim lijepim kazalištima.
Jako je lijepo. Ovdje je jako lijepo.
Nije uvijek ovako.
Nedavno sam u L. A.-u nastupao u eksperimentalnom seks-šopu.
Volim nastupati ondje jer imaju besplatan parking.
To je moj fetiš.
Nakon nastupa malo sam razgledavao
i našao jestivi grudnjak od tvrdih bombona.
Zaintrigirao me,
ali to je za mlade. Više ne jedem takve slatkiše.
Možemo se zabaviti. Poigrajmo se.
Odgrist ću malo, ali ostatak ostavimo za poslije.
Nemoj očekivati da pojedem cijeli grudnjak.
Neću pojesti toliko slatkiša, ženo. Dobit ću glavobolju.
Bolje ti je da imaš gaće od paracetamola.
Imaš nešto prikladnije za odraslo nepce?
Umjesto grudnjaka od bombona,
što kažeš na par naljepnica za bradavice od tamne čokolade?
Gorko-slatke, s barem 75 % kakaa.
Može i do 85 %. Ne bojim se ja.
Uzeo sam kutiju od grudnjaka.
Okrenuo sam je da pročitam prehrambene vrijednosti.
Koliko proteina ima ovaj grudnjak?
Iznenadilo me. Pisalo je da ima osam grama šećera.
To nije previše.
Ako se želite zasladiti, osam grama je sasvim razumno.
Onda sam čitao dalje. Pisalo je: „Za 26 porcija”.
Čovječe. Jedan grudnjak, 26 porcija?
Obično nas je samo dvoje u sobi.
A ovaj je recept zamišljen za grupne situacije.
Idealan grudnjak za zakusku.
„Javite kad ste spremni za desert. Ona ga grije.”
Ali ne mogu sam pojesti 26 porcija.
Nema šanse.
Povišen mi je A1C.
Već imam predijabetes.
Ne mogu izgubiti stopalo da vidim cicu.
Mama bi se ljutila na mene.
Ona je napravila to stopalo.
Nedavno sam posjetio obitelj u Houstonu.
Posjetio sam kuću u kojoj sam odrastao.
Zanimljivo je vratiti se u ovoj dobi
jer primjećujem svašta što nisam mogao vidjeti kao dijete.
Sad shvaćam da kuća u kojoj sam odrastao
ima depresivnu rasvjetu.
Sad je to sasvim očito.
Ali kao dijete nisam mogao skužiti što ne valja.
Kao mali pitao sam se: „Ali zašto je tužno?”
Malo je falilo da imam sretno djetinjstvo.
Samo su nam trebale lampe.
To se lako riješi,
ali imigrantima prve generacije vibra jednostavno nije prioritet.
Oni misle da je ambijent ime Jay-Z-eve supruge.
Većina soba ima samo jedno svjetlo. Jedno svjetlo, gore na sredini.
Savršeno za ispitivanje.
Vrlo dramatične sjene.
Uđeš i odjednom imaš masne podočnjake.
Roditelji nisu bili nesretni.
Samo su uvijek izgledali kao da će mi ispričati priču o duhovima.
Mojem je bratiću bilo gore
jer je ujak postavio previše fluorescentnih svjetala
u njihovoj kući.
Možda je energetski učinkovitije,
ali to nije bilo lijepo od njega.
Nije ugodno, nego jezivo.
Fluorescentno je svjetlo uglavnom zvuk.
Čujete ga kad je blizu.
I prije negoli ga vidite.
„Ali ne želim dugo ostati večeras.”
Zuji kao zelena muha,
a toplo je kao stol za obdukciju.
Stvara ugođaj za napadaj panike.
Odrastao sam u kući gdje se nije smjela nositi obuća,
što znači da kad dođeš kući,
staneš na ulazu, izuješ se
i tek onda možeš ući.
Ali neki moji prijatelji nisu tako živjeli.
Kad bih ih posjetio,
jedva sam čekao isprobati nešto tako egzotično.
Jednog ljeta
sva su se djeca iz susjedstva okupila kod Marka
jer je upravo dobio Street Fightera II na Super Nintendu.
Da, to je tada bila velika stvar.
Ali mene je više veselilo što ću prijeći izvana unutra
bez stajanja.
Dolazim ravno izvana.
Neću se zadržavati u hodniku, ući ću duboko u kuću.
Sve do dnevne sobe.
Vidjet ću kakav je osjećaj stajati na tepihu u cipelama.
Nikad nisam hodao kućom s toliko prianjanja.
A klima je namještena na manje od 27 stupnjeva.
Pa vi kao da živite u hotelu.
Vrhunac je kad odeš u kupaonicu
jer ponekad je tako uređena
da se pitaš: „Bože moj,
zar žele da stanem na tepih u kupaonici s cipelama?
To mi je svetogrđe.
To je prvo što ti tijelo dotakne kad izađeš iz tuša.
Nikad to ne bih mogao kod kuće.
Ali sad to želim probati.
Ali ako smo si dobri, neću.
Ako mi je stalo do tebe kao do sebe, obići ću tepih.
Ući ću ovako.
To je ljubav.
Ne vidiš uvijek što radim za tebe.
Ljubav nije hvalisava.
Pokušavam održati pravilo bez cipela kod sebe,
ali to nije uvijek moguće.
Katkad moraš popustiti.
Katkad se žuriš, već si se obuo,
već si izašao, a onda shvatiš da si zaboravio novčanik.
Ali nemaš vremena sve ispočetka.
Zato će to biti posebna prilika.
Danas ulaziš s cipelama.
Ali ne hodaš normalno.
Ulaziš kao da je pod lava.
Ovako…
Izgleda ludo.
Ali sve je to potkrijepljeno znanošću.
Znaš što radiš.
Radiš široke korake da minimiziraš točke kontaminacije.
Hodaš na prstima da smanjiš površinu dodira.
I brzo se krećeš zbog pravila od tri sekunde.
Te igre igraš
kad si anksiozna osoba koja se pretvara da ima kontrolu nad životom.
Puno je stvari na svijetu koje ne možemo kontrolirati.
Katkad kad sam na turneji, u hotelu,
naiđem na madrac na kraju svog životnog vijeka.
Događa se.
Obično je malo obješen.
Neki sam dan imao stari madrac od memorijske pjene i dobro je izgledao.
Nije se vidjelo ništa čudno, ali kad sam legao, nešto sam osjetio.
Bila je to memorija na nekog drugog.
Bila je to živa uspomena.
Bila je to jedinstvena praznina stvorena tijelom koje nije prisutno,
ali jasno definirana granicama njegove odsutnosti.
Bio sam duboko u konturama većeg čovjeka.
Različitih smo oblika.
Ja nisam ključ za tu bravu.
Ja imam kutove gdje on ima zavoje.
Osjećao sam se kao da ležim na malenom skate parku.
Ne znam vidi li se to po mojoj auri,
ali u zadnje vrijeme kuham s ljutikama.
Očito je.
Imam određeni sjaj.
Ljutike su dobre, čovječe.
Nedavno sam ih otkrio. Rekoh: „Hej, luku.
Nisi mi rekao da imaš zgodnu sestričnu.
Odakle je? Drukčije miriše.”
Slični su, ali ne tretiraš ih isto.
Luk uzimaš zdravo za gotovo. Kupiš ga u vreći
i baciš u mrak za poslije.
Ali kad kući doneseš jednu ljutiku, imaš planove.
Večeras ćeš slijediti recept.
Dat ćeš sve od sebe. Izvadit ćeš mandolinu za rezanje
i staviti rukavicu à la Michael Jackson da si ne odrežeš otiske prstiju.
Istražujem svakakve aromatične sastojke.
Nedavno sam imao fazu poriluka.
Obožavam poriluk, ali žalim što sam ga dugo izbjegavao.
Kad prvi put vidite poriluk, izgleda zastrašujuće.
Rekoh: „Čovječe, koji nabildani mladi luk.
Koji mu je?”
Pokušavam jesti organski. To ne bi prošlo test na droge.
Predebeo je.
Zašto su mu dali da tako naraste?
Zaboravili su na njega.
Trebali su ga ubrati prije tri godine.
Sad ga ostavite na miru.
Postat će drvo.
Volim kuhati. Volim taj proces.
Volim moć bilja i začina.
To mi je stvarno čarobno.
Jedan od mojih omiljenih začina je kumin.
Dobar je.
Mnogo različitih kultura diljem svijeta upotrebljava taj začin.
Ima dubok, slani okus
i malo smrdi, kao dašak znoja.
To je začin za slavlja.
Svaki put kad osjetim kumin,
pomislim da je u kuhinji još netko.
„Ima li koga?
Miriše kao da je netko upravo malo radio u vrtu.
Hvala, donijet ću ti vode.
Dođi ovamo s tim seksi mošusom.”
Nakon što često jedem vani,
pokušam se iskupiti, pa doma napravim zdravi smoothie.
Ali uvijek pretjeram
jer pokušam ugurati sve što sam trebao pojesti tijekom tog tjedna.
Stavim puno salate, raznog voća,
orahe, gljive u prahu, lanene sjemenke, kurkumu, crni papar.
Smoothie mi ispadne tamnosive boje.
Viskozan je.
Izgleda kao mokri beton.
Pušiona je,
ali ne pomiče se kroz slamku.
Moj smoothie treba piti nožem i vilicom.
Pregust je.
Moram dodati tekućine da dobijem pravu konzistenciju.
Super. Sad imam osam litara smoothieja.
Moram uključiti curu.
„Dušo, napravio sam i tebi užinu. Žao mi je.”
Nemam kuharskog obrazovanja.
Učio sam u hodu, improvizirao u trenutku.
Nikad ne kuham isto jelo dvaput
jer ne znam kako se to prvi put dogodilo.
Ako se curi sviđa,
kažem: „Uživaj, jer to se više neće ponoviti.
Večeras smo blagoslovljeni.”
Uglavnom ja kuham, ali katkad cura kupi posebno kuhinjsko pomagalo
koje ne upotrebljavamo,
ali zauzima prostor.
Došla je kući s debelom prešom za češnjak.
Stvorila je gužvu u kuhinjskoj ladici.
Znaš da, kad otvoriš ladicu,
drugom rukom moraš smiriti ekipu.
„Hej…
Opustite se.
Smirite se. Legnite. To sam samo ja.
Zašto ste tako nemirni?
Svi su se uzrujali. Hvataljke su izvan sebe.”
I oguliš zglobove
jer s te strane ne boje drvo.
Jednom je cura došla kući sa spiralizatorom
da napravi rezance od tikvica koji nikoga ne vesele.
Tužno je to.
Kad prvi put vidiš kako radi, uzbudljivo je.
Kažeš: „Stvarno izgleda kao rezanac.
Stvarno!”
I u srcu želiš vjerovati.
Kažeš: „Možda.
Možda to jest rezanac.”
Ali kad sjedneš jesti, znaš da je to nit od povrća.
Urazumi se, budalo.
Ne mogu gledati SF triler i jesti rezance od tikvica.
Jer ne mogu toliko zatomiti nevjericu.
Mogu vjerovati da zli roboti iz budućnosti
putuju kroz vrijeme da nas unište
ili se mogu pretvarati da su to špageti.
Jednom je cura došla kući sa zanimljivim japanskim rezačem luka.
Ima ručku na kojoj je osam oštrica.
Jedan potez, osam rezova.
Nikad ga nisam upotrijebio.
Prije godinu dana čistio sam.
Izvadio sam ga. Zaboravio sam što je. Imao je poklopac.
Krivo sam držao ruku i kad sam ga otvorio, prstom sam prešao preko svih osam oštrica.
I onda sam ga bacio!
To je jedini put da smo ga upotrijebili.
Godinama je stajao nov u ladici,
čekajući da napadne.
I stvarno me dobro sredio.
To je bila najravnomjernija ozljeda koju sam ikad zadobio.
Liječnik je rekao da su posjekotine restoranske kvalitete.
Trenutačno opet tražim novi toster.
Opet je došlo to vrijeme.
Imamo jeftinu marku. Nije loš. Imamo ga deset godina.
Još radi, ali sad radi i kad nitko nije kod kuće.
Postao je predobar.
Pa razmatramo neke opcije. Nisam siguran,
ali došao sam do točke u životu gdje mislim da si mogu priuštiti
toster Breville.
Možda.
Moram još jednom izračunati.
Jako je skup, ali jako lijep,
a prijateljima se sviđa njihov, pa sam uzbuđen.
Ali onda sam pomislio, ako je stvarno tako dobar,
postoji šansa da mi je to zadnji toster.
A to mi teško pada.
Nisam spreman za to.
Samo sam htio hrskave pileće dinosaure.
A sad razmišljam o svojoj smrtnosti.
Sad se pitam kome ću ostaviti tu obiteljsku baštinu.
Koji nećak ili nećakinja ima dovoljno karizme
da ispriča moju priču u emisiji Antiques Roadshow?
Još uvijek
imam neke štedljive navike iz djetinjstva
kojih se ne mogu riješiti.
Još mi je teško potrošiti cijeli list kuhinjskog papira.
Želim ga prepoloviti.
Drugu polovicu dati svojoj curi.
Ili ga ostaviti na roli
i zavrtjeti natrag da lijepo izgleda.
Kad u restoranu dobijem vlažnu maramicu,
obično je ne upotrijebim odmah.
Kažem: „Stavit ću je u džep.
Sačuvati za poslije.
Previše je posebna za sad.”
Mokra je, pojedinačno pakirana, pa se čini kao obveza.
Kad je odlučiš upotrijebiti, imaš samo jedan pokušaj.
Dobro ga iskoristi.
Ali zadržiš je u džepu. Spreman si.
I živiš život.
S vremena na vrijeme pojavi se neka situacija i pomisliš:
„Je li vrijeme?
Ne, još ne. Nije tako strašno.
Imam salvete. Kondenzaciju na čaši s ledom.
Samo ću to pokupiti.
Dobro je. Neću potrošiti cijelu vlažnu maramicu na ovo.”
Pa čekaš. I dalje čekaš.
I napokon se pojavi dostojan trenutak.
To će biti pravo zadovoljstvo.
Otvoriš paketić i otkriješ da je sva tekućina nestala.
Sad pokušavaš očistiti prste od roštilja
s nečim što je zapravo iskorištena maramica za sušilicu.
Tehnički, ja sam odrasla osoba,
ali mislim da mi još dosta fali da budem prava odrasla osoba.
Pokušavam biti zreliji, malo po malo.
Katkad, nakon što pogledam hororac,
uđem u mračnu sobu u stanu,
ali ne upalim svjetlo. Samo pokušam biti hrabar.
Moraš zadržati svoj prirodni tempo.
Kad uđeš, ne smiješ se početi kretati brže.
To je tvoja kuća.
Ponašaj se tako.
Kad se počneš vrpoljiti,
duhovi će znati da su te uplašili.
Nemoj im dati to zadovoljstvo.
Skuliraj se. Kad uđem, ja sam skuliran.
Obavim što trebam obaviti.
Okrenem se.
Krenem prema izlazu.
Jako skulirano.
Približavam se. Vidim svjetlo u hodniku.
Zadnja tri koraka trčim.
Do okvira vrata, a onda skočim u svjetlo.
Ali kad si u zraku, ne pružaj previše stražnju nogu.
Tako te zgrabe i odvuku u propast.
Znaš to. Moraš trčati, skočiti, poviti.
I onda ispustiti kukavički zvuk poput…
Ako ne znate tu frazu, na tajvanskom to znači „ajoj”.
Ponekad se pravim hrabar pod tušem.
Ne čekam da se voda zagrije.
Ni ne provjerim.
Samo zakoračim unutra kao ratnik.
Teško je.
Ako ćete biti baš ludi, nemojte ni pustiti vodu.
Pokušajte večeras.
Idite kući, skinite se dogola.
Uđite u tihi suhi tuš.
Osjetite tu napetost.
To je nešto drukčije. Nije neutralno.
Pogledajte sve mlaznice na tušu.
A onda se vlastitom rukom
poprskajte.
Ne trzajte.
Ne blokirajte.
Budite hrabri.
Kad duhovi vide da to radite,
oni se uplaše.
Progonitelj postaje progonjeni.
Kažu: „Ovaj je lud. Ne mogu ostati ovdje!”
I odu.
A kad osjetite da duh nestaje,
kažite: „Bu!”
Pokušavam slaviti male pobjede u životu.
Postigao sam nešto novo.
Počeo sam kupovati četkice za zube na veliko.
To mi je novo.
Većinu života živio sam od četkice do četkice.
Bez rezerve.
Kupovao sam jednu po jednu.
Imao sam jednu
i upotrebljavao sam je dok nijedno vlakno nije bilo paralelno s drugim.
I onda sam je nastavio upotrebljavati
jer sam se uvjerio da je vjerojatno učinkovitija
sad kad sam je tako raščupao.
Postaje jača.
Uskoro ću je promovirati u kuhinjsku četkicu.
To je zbog sigurnosti.
Dobro je znati da kad večeras dođem kući,
ako želim novu četkicu, imam je.
Ako mi dođeš, imam i za tebe.
Možeš dovesti do četiri prijatelja.
A multipack je sjajan i zato što možeš birati boju.
To je prilika.
Daj si vremena, odredi namjeru, zapitaj se.
Koja boja donosi energiju koja ti sad treba?
Plava? Umirujuća je.
To je more smirenosti.
Crvena? O, da. Ta je zabavna, ali i malo zločesta.
Ljubičasta je moćna.
Biram je samo kad želim promijeniti priču.
Katkad ne živiš kako bi trebao.
Možda si donio niz samodestruktivnih odluka.
Sad moraš prilagoditi ponašanje svojim temeljnim vrijednostima.
Hajde, ljubičasta četkice.
Krenimo.
Moramo pobijediti plak i demone.
Želim biti bolja osoba.
Trudim se. Želim učiti.
Samo što ne ustrajem uvijek do kraja.
Zato imam toliko otvorenih tabova na kompjuteru.
Na internetu ima toliko izvora koji bi mi mogli koristiti.
Ali ne danas.
Poslije.
Ali pošalji mi taj link.
Želim taj link. Otvorit ću tab. Imam sustav.
Što više tabova skupiš, to su manji.
Počne ovako.
A onda: „Ups, više nema informacija.”
Ne znaš što predstavljaju, ali ima ih hrpa.
I to je sramotno, zar ne?
Ako imaš poslovni sastanak, moraš dijeliti ekran.
Nećeš dijeliti taj ekran.
Otvoriš novi prozor.
Praviš se: „Sve je u redu, šefe.
Na raspolaganju sam dioničarima.”
Svakih par mjeseci browser se želi ažurirati.
Kažeš: „Samo malo. Što je s mojom kolekcijom?”
Browser kaže: „Bez brige.
Opet ćemo otvoriti sve tabove.
Ali ima ih puno.
Trebao bi koristiti bookmarke.”
Svakih nekoliko godina kompjuter se potpuno sruši.
Svi tabovi nestanu zauvijek.
Taj te gubitak shrva.
Ali onda se sjetiš: „Napokon sam slobodan!
Hvala što si napravio ono što nisam mogao sam.”
Nisam baš siguran da nam sva ta tehnologija poboljšava živote.
Znam da su zbog nje neki dijelovi života čudni.
Nedavno sam izgubio slušalice.
Ostavio sam ih izvan Atlantic Cityja.
Neću ih dobiti natrag.
Ali zahvaljujući tehnologiji
i dalje mogu provjeravati što je s njima.
Ako želim, mogu vidjeti gdje su sad.
To nije zdravo.
Znam gdje žive. Znam gdje rade.
Znam da ih redovito pune.
Nastavile su bez mene.
Žive svoj život. Meni je loše.
Postoji opcija da zaboravim taj uređaj…
Ali ne želim zaboraviti!
Ne želim ih pustiti. Već sam vas jedanput izgubio, cure.
Ne mogu vjerovati da biste se sparile s prvim koji naiđe.
Ne želim se zamarati konzumerizmom i materijalnim stvarima.
Ali pokušavam paziti na ono što imam.
Kupio sam ove naočale.
Nosim leće kad radim nešto fizički,
kao kad idem igrati košarku ili kad idem u striptiz-klub.
Jer ako nosiš naočale u striptiz-klubu
i sjediš blizu pozornice, prilično je velika šansa
da će ti plesačica skinuti naočale.
Meni se to dogodilo više od dvaput.
Ako želiš glumiti seksi knjižničarku, samo naprijed.
Podržat ću te,
ali ponesi svoje rekvizite.
Ovo nije igračka.
Ovo je medicinsko pomagalo.
Obično samo optičaru dam da ih dira.
Ali budući da si gola, večeras ću ti progledati kroz prste.
Uzme mi naočale, stavi ih, nosi ih nisko na nosu
i zavodljivo me pogledava.
To bi trebao biti seksi trenutak, ali nije jer škiljim u nju.
„Mislim da ima četiri bradavice.”
Onda promijeni taktiku. Skine naočale
i naočalama pruži pobliži obilazak svog tijela.
Pomislim: „To baš zabavno izgleda. Za naočale.”
Ali ja ne vidim što vide naočale.
Nisu povezane Bluetoothom s mojim okcipitalnim režnjem.
Napokon mi vrati naočale.
Naravno, stakla su sva zamrljana.
Na staklima su otisci sisa.
To jest nešto posebno, ali ne napaljuje me forenzika.
Nisam imao krpicu za stakla.
Sad moram gledati cijeli nastup u niskoj rezoluciji.
Morao sam napraviti pauzu u turneji.
Morao sam se vratiti u L. A. da budem porotnik.
Nisam htio da me odaberu.
Ali odabrali su me u prvom krugu. Prvi izbor, mala.
Bio sam ponosan, ali onda sam se zabrinuo.
Pomislio sam: „Ako sam ja prvi odabir, ekipa neće u doigravanje.”
Prošli smo cijelu selekciju. Bilo je gotovo.
Odjednom treći porotnik diže ruku. Hoće se izvući.
Kaže: „Časni sude, slao sam prijave za posao.
Idući tjedan možda imam razgovor.”
Sutkinja ga je samo pogledala
i odlučila da će ostati u poroti.
Jer sutkinja sudi.
A na temelju onoga što je vidjela, mislila je: „Ti nećeš dobiti posao.”
Prosudila je da je nezapošljiv.
A onda ga je imenovala mojim suradnikom.
Počeo sam preispitivati sustav.
Jer na papiru je porota plemenita ideja,
ali u stvarnosti je to previše ležerno.
Vlada pita: „Nego, jesi li slobodan?”
Dođi u centar. Imamo problem
u području u kojem nemaš nikakvog iskustva,
nikakvog uvida ni za koji imaš interesa,
ali dvije vrlo pristrane strane
iznijet će potpuno suprotne argumente da dokažu da su u pravu.
A onda nam ti reci pravu istinu.
Možeš ti to.”
To je velik pritisak.
Sud je svetinja,
mjesto gdje se ispravljaju nepravde iz prošlosti.
I ljudi su odjeveni u skladu s tim. Sudac nosi odoru.
Odvjetnici nose krojena odijela.
Svi su formalno odjeveni,
osim porote.
Mi porotnici izgledamo kao da nas ishod uopće ne zanima.
Odjeveni smo kao da nam je to smetnja
i želimo da sud zna da ovo nije idealno vrijeme.
Nismo dobro obavili posao.
Suđenje je trajalo tri tjedna,
a nitko nije ništa zapisao.
Ništa. Svi su mislili: „Ma zapamtit ću to.”
Kad je došlo do vijećanja, nismo imali ništa.
Oslanjali smo se na energiju.
Govorili smo: „Ne znam…
Kriv?”
Zvuči grozno, ali opustite se.
Nije bilo pitanje života i smrti. Samo građanska parnica.
Američka korporacija tužila je kanadsku korporaciju.
Pa smo odabrali domaću ekipu.
Dajmo navijačima što hoće i kraj.
Rasprava je bila vrlo kratka.
Sastali smo se u 9 h.
Završili smo do 9:10 h.
Tijekom suđenja morali smo si sami srediti ručak,
ali tijekom vijećanja saznali smo
da ako radimo do podneva, sud plaća ručak.
Svi smo se složili kao porota.
Rekli smo: „Nećemo još predati odgovor.
Polako. Mi ćemo im dati pravdu kad oni nama daju pureće sendviče.”
Quid pro sengula.
Nismo im predali presudu tri sata
radi besplatne hrane.
A sendviči su bili osrednji.
Nije vrijedilo čekanja. Nije čak vrijedilo ni kalorija.
Kao porota loše smo prosuđivali do samog kraja.
Dobili smo što smo zaslužili. Sustav funkcionira, ljudi.
Kako starim, sve više me privlači priroda.
Ovih dana ondje pronalazim mir i sreću.
Čak su i moji tulumi sve češće na otvorenom.
Bio sam na dvije takve momačke.
Prva je bila za mog prijatelja Louisa. Otišli smo u Kostariku.
Bilo je vrlo tropski.
Puno vodenih aktivnosti.
Često smo bili mokri.
Petnaest tipova u četrdesetima
u prevelikim kratkim hlačama.
Vidio sam kako svim frendovima viri dupe.
Nisam to htio.
Kad misliš da je u tvojoj periferiji izvirilo dupe,
gotovo je nemoguće samo nastaviti sa životom.
Moraš to potvrditi. „Čekaj malo.
Nisam to htio napraviti.”
Jer je vireće dupe neodoljivo.
Vireće je dupe kao pseudo-dekolte.
Privlači pozornost snagom mimikrije.
Ta rastuća sjena prirodno ti privlači pogled.
„Koja je to tajna koju moj um želi riješiti?”
To nije tvoj izbor. To je instinkt.
To je dopamin ili neki vrag.
Vrlo je moćno.
Istim principom služe se u dizajnu botaničkih vrtova.
Staza je uvijek vijugava
da pobudi znatiželju.
„Ali što je iza tog zavoja?
Želim znati.”
Ponekad slijediš zavoj
i odvede te do prekrasnog vrta s begonijama.
A ponekad je to guza tvog frenda.
„Ne bih smio biti u tom vrtu.
To je samo za osoblje.”
Druga je momačka zabava zapravo bila backpacking putovanje.
Ne u hostele, nego u divljinu.
Je li itko od vas bio na takvom izletu?
Nekolicina. To je prava količina.
To je točno koliko treba
jer više ne moramo tako živjeti.
To je luda odluka.
Naporno je.
Nije isto što i kampiranje. Puno sam kampirao, to je kul.
Kad ideš kampirati, odvezeš se u kamp.
Kampiraš.
Kad ideš na backpacking, odvezeš se do nečeg što nije kamp.
Staneš na autocesti, sve iskrcaš,
staviš to na leđa i kažeš: „Hvala, auto.
Odavde ću ja.
Sljedećih 40 kilometara pretvarat ću se da sam auto.
Ja sam terenac. Ja sam Subaru.”
Dotad nisam nosio takav ruksak.
Nisam ga imao. Nisam ga nosio.
Golemi su. Ni kao malom nisu mi se sviđali.
Omjer je bio loš. Previše torbe naspram čovjeka.
Ja sam volio ruksake Jansport.
Za mene bi ruksak trebao biti odavde do ovdje.
Ne volim kad su ruksaci tako veliki
da ti počnu viriti iznad glave.
Mislim si: „Hej!
Što radiš? Ti si ruksak, zar ne?
Pa ho-ruk natrag.”
Prijatelj je isplanirao to putovanje za momačku.
To nije tradicionalno. Znao sam da je produhovljen tip.
Kad je rekao da želi nešto drukčije,
rekao sam: „Dobro. Nema opijanja ni striptizeta.”
A on na to: „Da, ni skloništa ni struje.”
To je kao da kažeš: „Idemo tulumariti! Ali izbjegavajmo zabavu i udobnost.”
Nitko drugi nije došao.
Na momačkoj smo bili on i ja.
Dva tipa sami u divljini četiri dana
svake večeri pregledavaju jedan drugom tijelo tražeći krpelje.
Slučajno je postalo romantično.
Ali pitanje je:
bi li s više dečki izlet bio manje gej?
Mislim da ne znamo dovoljno matematike za tu jednadžbu.
Pješačili smo stazom uz obalu Sjeverne Kalifornije
i bilo je prekrasno.
Više puta tijekom putovanja
našao sam se na litici s pogledom na ocean,
preplavljen ljepotom.
I rekao bih prijatelju: „Hvala što si sve isplanirao.
Ovo je bila jedinstvena prilika
jer to vjerojatno više neću ponoviti.”
On je govorio: „Hvala što si došao. Inače bih bio ovdje sam.”
I samo bismo tiho ondje stajali
i upijali svu tu veličanstvenost.
A onda bih pomislio: „Mogao bih ga sad ubiti.
Ne želim.
Ali da želim, sad je najbolji trenutak.”
Ne želim nikoga povrijediti, ali volim prilike.
U prirodi se osjećaš vrlo smireno,
povezano sa svemirom.
Razmišljaš o dubokim pitanjima,
poput: „Jesam li ja ubojica?”
Četiri dana u divljini bila su dovoljna
da promijenim perspektivu, pogled na svijet.
Kad sam se vratio u normalan život,
nisam mogao vjerovati koliko nam je dobro.
Osnovne stvari.
Koš za smeće.
Kad provedeš četiri dana bez koša za smeće,
shvatiš da je to čarobna posuda.
U njega stavljaš što god želiš.
To više nije tvoja odgovornost.
Ne, to je problem društva.
Ne moraš se brinuti za to.
Tvoja će unuka to riješiti.
Osjećao sam se kao dijete. Jedva sam čekao kakati u zahodu.
Kakav je zahod povlastica!
Mi smo četiri dana kopali rupe.
Brzi profi savjet.
Ako idete na backpacking izlet,
iskopajte rupu večer prije.
Malo planirajte.
Napravite to nakon večere, kad je jedno već u cijevi.
Ne želite kopati rupu u tom trenutku.
Ne želite kopati rupu pod tim pritiskom.
Neće biti lijepo.
Probudio sam se drugog dana i bilo je hitno.
Zgrabio sam lopatu.
Istrčao sam, nisam razmišljao. Krivo sam skrenuo.
Završio sam na velikoj površini stvrdnutog tla.
Nisam mogao probiti zemlju.
Bio sam očajan.
Pomislio sam: „Možda ću morati prvo obaviti posao i tek onda zakopati tijelo.”
Ima smisla.
Onda znaš koliko je tijelo veliko.
Ako kopaš unaprijed, moraš nagađati.
Moraš se zapitati: „Jesu li ti oči veće od guzice?”
Moja prva rupa
nije bila dovoljno velika.
Pokušao sam je zatrpati.
Postala je brežuljak.
Kažu: „Ne ostavljaj tragove.” Ja sam izmijenio topografiju.
Sad moraju ažurirati onu vijugavu kartu.
Bio je to nezaboravan izlet. Vidjeli smo puno krasnih životinja.
Jednu od veličanstvenih, odraslog crnog medvjeda.
Kad smo ga vidjeli,
trčao je uz strmu padinu.
Kad sam vidio tu snagu u kombinaciji s tom brzinom,
to me shrvalo.
Jer sam imao plan.
Mislio sam, ako budem morao trčati brže od medvjeda,
glumit ću da idem lijevo, a otići desno.
Onda sam vidio medvjeda kako juri uzbrdo. Znao sam: „To nije realno.”
Glumit ću da idem lijevo i onda biti stvarno mrtav.
Ako me napadne medvjed,
morat ću jednostavno biti prisutan.
Moraš naučiti prihvatiti ono što ne možeš promijeniti.
Udahni, izdahni.
„Što se sad događa? Čovječe, baš sam ukusan.
Trga me. Prefin sam da budem u šumi.
Vidim da se mučiš s butom.
Kvadricepsi su mi napeti od pješačenja, medvjedu.
Sori, trebao si me uhvatiti prošli tjedan doma.
Onda sam bio mekan.”
Prvog dana pješačili smo 13 kilometara.
Bili smo duboko u medvjeđem teritoriju. Više nismo imali signala.
Po noći je bilo tako mračno da ne vidiš vlastitu ruku.
Jedanput smo se uvukli u šator
i ja sam ga zatvorio. Rekao sam: „Zip.”
„Valjda to znači da smo sad sigurni.
Je li u redu da oboje osam sati budemo u nesvijesti?”
„Ali unutra smo.
Sad smo unutra. Povukao sam do kraja.
Ceradu sam pretvorio u zaštitno polje.
Ako ih ne vidimo, kako će oni znati da smo unutra?
Dobro, medvjedi, idite spavati.
Čuli ste zip. Vrijeme je za spavanje. Laku noć.”
Osjećao sam se ugroženije
jer mi je vreća za spavanje bila kraj vrata.
Ali onda sam pomislio: „Medvjed vjerojatno neće ući na ulazna vrata.
Provalit će kao buldožer.”
Bilo bi strašnije da je medvjed upotrijebio zip.
To je baš strašno. Svaki put kad to napravim, naježim se.
Mi…
Hvala. Ostalo nam je još malo nastupa,
ali želim vam zahvaliti što ste ovdje.
Hvala što ste došli.
Da…
Hvala što ste došli. Stvarno to cijenim.
Već 23 godine bavim se stand-upom,
a ovo mi je prva velika turneja i rasprodali smo kazališta.
To je ludo.
To mi je san.
Ali, iskreno, od samog početka
htio sam samo naučiti zanat.
Htio sam biti sve bolji i onda možda naći svoju publiku.
No nikad nisam razmišljao što to znači.
Sad shvaćam
da svaki komičar privlači drukčije obožavatelje
na svoje nastupe.
I otkrivam tko ste vi jer kad god imam priliku
razgovarati s ljudima koji rade na ovim nastupima,
kažu mi da im se sviđa moja publika,
jer se volite zabavljati, ali ne pretjerujete.
Rijetko koga izbace s mojih nastupa.
Čak je i u Philadelphiji bilo mirno.
Bilo je opušteno.
Jer ste vi ljubazni.
Poštujete sebe i druge.
I samo želite rano ići u krevet.
Shvaćam vas.
Na neki način ja se ponosim vama.
Znam da jedva čekate da započnete svoju večernju rutinu.
Toliko toga treba napraviti. Skuhati čaj od kamilice.
Pa vrući tuš. Imate i svoju rutinu njege kože.
Morate odraditi limfnu masažu.
Morate meditirati, čitati knjigu koju pokušavate završiti 13 mjeseci.
Puno je to.
Zahvalan sam što ste mi obožavatelji
jer ste uvijek ljubazni i dragi.
Želim vam za podršku i dobru volju uzvratiti
malo transparentnosti.
Mislim da vam to dugujem. Želim biti iskren.
Imam lažni zub.
Ovdje je, u sredini, naprijed.
Dakle, već 56 minuta vas varam.
Ovo je krunica. Svi su drugi pravi osim ove krunice.
Ako ste zubar, to je osmica.
Slomio sam ga prije mnogo godina. Bila su to druga vremena.
Živio sam u New Yorku, i to prilično neuredno.
Očito, prije negoli sam aktivirao svoju ljubičastu četkicu.
To je traumatično. Prvi su zubi za zabavu.
Drugi su zubi za ozbiljno.
Neće se vratiti.
Sramio sam se. Bio sam očajan.
Rekao sam zubarki:
„Molim vas, stisnite mi Control-Z na ovo.”
Umirila me.
Rekla je: „Nema problema. Stavit ćemo krunicu.”
Nisam znao što to znači. Rekao sam: „Samo vi radite.”
Kad stave krunicu na slomljeni zub,
prvo izbruse ono što je ostalo od zuba
u sićušni krvavi batrljak.
Većina zubara ne želi da to vidite, da o tome razmišljate ni da za to znate.
Moja zubarka odlučila mi je pokazati svoj rad.
U jednom trenutku spustila mi je ogledalo pred lice.
Nisam znao što se događa. Mislio sam da smo gotovi.
Mislio sam da je to kao kad ti brijač pokaže potiljak.
Pripremam mu napojnicu.
Bacio sam brzinski pogled.
Horor.
Nisam reagirao jer nisam htio dati moć tom prizoru.
Lice mi se smrznulo.
Okrenuo sam se i rekao: „Nemojte to nikad ponoviti.”
Rekao sam: „Ne znam zašto ja vama ovo moram reći,
ali došao sam vam po više zuba.
Htio sam veći zub.
Cijelo vrijeme idete u krivom smjeru!”
To što sam vidio i dalje me proganja.
U ogledalu vidim ovo,
ali u glavi znam istinu.
Zato imam motiv da zaštitim tu krunicu.
Ne upotrebljavam je. Nije za grizenje ni kidanje.
Čisto je ukrasna.
Jer znam, ako ikad ispadne, unutra se skriva sićušni goblin.
Vreba.
Uvijek je sa mnom.
Ako dobro pogledate, vidjet ćete
da je ta krunica malo veća i bjelja od ostalih zuba.
Jer vam u tom procesu daju da izaberete boju.
Birate nijansu.
Nešto između prljavo bijele i prljavije bijele.
Možete odabrati svjetlije ili tamnije,
ovisno o tome gdje mislite da ćete završiti u životu.
Imate li još ambicija ili ste spremni samo životariti?
Vi odlučujete.
Ali ako ćete to učiniti, morate biti iskreni prema sebi.
Koliko će bijeli biti ostali zubi?
I koliko godina možete imati samo jedan blještav zub?
Ja sam Sheng Wang. Hvala, D. C.
Hvala. Čuvajte se.
Volite se, podržavajte se.
Vidimo se sljedeći put.
Prijevod titlova: Dunja Pite
ZA MOJE NEĆAKINJE I NEĆAKE HVALA PRECIMA, BAKI I DJEDU, MAMI I TATI,
TETAMA I TETKIMA, ROĐACIMA, SELU I OMILJENOM STABLU