Downloaded from YTS.BZ
Ahoj všichni. Jste připraveni?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Tak jo.
Dámy, pánové a všichni ostatní, přivítejte prosím Shenga Wanga!
Jak se vede, D.C.?
Ty bláho.
Mockrát děkuju, že jste přišli.
Díky, že jste mě pozvali. Doufám, že se máte dobře.
Já se mám docela dobře.
Snažím se jíst víc bobulí.
Jsem vášnivý fanoušek antioxidantů.
Je to divné.
Ani nevím, co to oxidanty jsou.
Jenom vím, že jsem proti.
Zdá se, že vždycky když sníte něco dobrého,
jsou tam oxidanty, které se vám to snaží zkazit.
Takže když si dám steak a martini,
zavolám si na pomoc bobule.
Pošlu tam antioxidanty.
Říkám: „Hele, kámo, vyřiď to.
Ať to vypadá jako nehoda.“
Někdy si dám bobule před večeří.
Nalíčím past.
Netuší, co je čeká. Myslí, že si budou oxidovat.
Já mám bobule rozhodně rád, ale víte, kdo je má nejradši?
Děti vašich přátel.
Když přijdou děti vašich přátel,
rychle schovejte bobule pod brokolici.
To je fakt tvrdá lekce, kámo.
Kamarádka přišla s dítětem. Jsem dobrý hostitel.
Vytáhnul jsem občerstvení, jídlo, bobule.
Jsem rád, že jsou rádi.
A pak mi došlo: „Ta holka vůbec neví, kolik to všechno stojí.“
Hltala je jak blázen.
Po hrstech.
Nikdy jsem neviděl držet bobule takhle.
Takhle se bobule nejí.
Takhle se ukazuje lidské srdce při obětním obřadu.
Nic jsem neřekl, je to prospěšné.
Ale v duchu si říkám: „Tohle není rozumný.“
Snažím se být v pohodě, ale štve mě to.
Vadí mi to tak moc, že nedokážu sledovat konverzaci dospěláků.
Nevím, o čem si povídáme. Pořád musím počítat ztráty.
„Copak nikdo nevidí, co se tu děje? Okrádají nás.“
Nevím, co mám dělat. Zkouším jí ukázat, jak má ty bobule jíst.
Zkouším jít příkladem.
Říkám: „Hele, vezmi si jednu.
Prohlídni si ji. Tu barvu, strukturu.
Vnímej tu bobulku.
Pomalu si ji vychutnávej.
Až sníš celý hrníček, pro dnešek to stačí. Hotovo.“
Nechápe náznaky.
Byl jsem tak frustrovaný, že jsem je začal jíst co nejrychleji.
Schoval jsem si je do jícnu.
Člověk to prostě musí přijmout.
Když jsou na scéně děti, je posezení méně předvídatelné.
Dějou se věci.
Nedávno jsem byl u kamaráda.
Parta kámošů popíjela pivo u ohniště na zahradě.
Spousta hloupý zábavy.
A najednou přišlo kamarádovo dítě.
Aby ho nachytalo.
Prostě k vám z ničeho nic přiběhne vaše dítě
a přede všemi vám položí nějakou vědeckou otázku.
Nastane ticho.
A můj kámoš se snažil vysvětlit, jak funguje Měsíc.
Byl jsem nervózní za něj.
Vím, že ví, že taky posloucháme.
Taky bychom to rádi věděli.
„To je dobrá otázka. Hele, proč to tak je?“
Sami odpověď neznáme, ale aktivně hodnotíme tu jeho.
Protože když kamarád dětem něco vysvětluje,
někdy to musí hodně zjednodušit.
Ale pak si někdy uvědomíte: „Ale ne, můj kamarád je blbej.“
Děti vám dokážou vyjasnit situaci, chápete?
Jako když jsem onehdy vzal neteř na hřiště.
Všechno bylo v pohodě, dokud nešla na prolézačku.
Tak říkám: „Ukážu ti, jak se to dělá.“
Zjistil jsem, že jsem ztratil svoje prolézačkové schopnosti.
Netušil jsem, že tuhle dovednost můžeme tak brzy ztratit.
Je konec. Trhá mi srdce, když vím, že jsem kdysi
hopsal na prolézačce úplně naposled,
ale nikdo to nevyfotil nebo tak něco.
Myslel jsem, že to dám. Věřil jsem si.
Protože pár shybů udělám.
Ale na prolézačce visíte celou vahou na jedné ruce a houpete se.
Takže tam máte přetížení.
Na to přetížení jsem zapomněl.
Byl jsem na první špršli, zhoupl se dopředu,
a jak se zvyšovalo přetížení,
ucítil jsme přímo tady bolest.
Moje rotátorová manžeta
říkala: „Radši se pusť, chlapečku.
Nebo ti roztrhnu trup.“
Ranilo mě to i citově.
Chtěl jsem jí ukázat zábavnou dovednost,
kterou by mohla trénovat a zdokonalovat se v ní.
Místo toho jsem jí ukázal, jak rychle může tělo chátrat a zradit vás.
Bylo to i zneklidňující,
protože jsem viděl videa,
kde teroristi trénují na prolézačkách.
Vždycky mi to přišlo pitomý,
ale teď si říkám: „Sakra, jsou docela v kondici.
To by mohl být problém.“
Jsem moc vděčný, že můžu vystupovat v krásných sálech, jako je tenhle.
Je moc hezký. Je strašně krásný.
Ale vždycky to takhle není.
Jedno z posledních vystoupení v L. A. jsem měl v obchodě s dárky pro dospělé.
Tahle představení mám rád, protože je tam parkování zdarma.
Jo, to je moje úchylka.
Udělal jsem svůj set a pak se tam porozhlédl
a narazil jsem na jedlou podprsenku z tvrdých bonbonů.
Zaujalo mě to, ale říkám si:
„To je pro mladý. Já už takový sladkosti nejím.“
Ale jsem pro srandu. Pohrajeme si.
Trochu si ďobnu, ale zbytek si necháme na jindy.
No tak, přeci nečekáte, že sním celou podprsenku.
Všechny ty bonbony nesním, holka. Bolela by mě hlava.
Měla bys mít spodní prádlo z acylpyrinu.
Nemáš něco vhodnějšího pro dospělý jazýček?
Co takhle místo celé podprsenky z bonbonů,
co tahle jen pár čokoládových krytek na bradavky?
Hořkosladké, nejmíň 75 % kakaa.
Klidně to můžeme zvýšit na 85 %. Já se nebojím.
Vzal jsem krabičku od té podprsenky.
Otočil jsem ji, abych si přečetl nutriční údaje.
Kolik má ta podprsenka bílkovin?
Byl jsem překvapený. Psalo se tam osm gramů cukru.
To není tak špatný.
Když si chcete dopřát něco sladkého, osm gramů je docela rozumné.
A pak jsem četl dál. Stálo tam 26 porcí.
Sakra! Jedna podprsenka, 26 porcí?
Většinou jsme v pokoji jen dva.
Tenhle recept je určený pro skupiny.
To je skvělá podprsenka na oběd ze společných zásob.
„Řekněte, až budete chtít dezert. Už je má ohřátý.“
Sám bych ale 26 porcí nezvládl.
Ani náhodou.
Ani náhodu. Mám zvýšený cukr.
Jo, už mám prediabetes.
Nemůžu přijít o nohu, jen abych viděl kozičku.
Máma by byla naštvaná.
Ona tu nohu dělala.
Nedávno jsem byl v Houstonu za rodinou.
Navštívil jsem dům, kde jsem vyrůstal.
Je zajímavé se tam vrátit v tomhle věku,
protože si všimnete věcí, které jste jako dítě nemohli vidět.
Třeba jsem si uvědomil, že ten dům
má depresivní osvětlení.
Teď je to naprosto jasný.
Ale jako dítě jsem nemohl přijít na to, co je špatně.
Jako dítě jsem si říkal: „Ale proč je tak smutný?“
Mohl jsem mít hezké dětství.
Jen bylo potřeba pár světel.
To se dá snadno napravit,
ale přistěhovalci první generace nevěnují pocitům moc velkou pozornost.
Když slyší „deprese“, čekají předpověď počasí.
Většina místností má jedno světlo. Jedno jediné světlo uprostřed stropu.
Ideální na výslech.
Vrhá velmi dramatické stíny.
Hned jak vejdete, máte pytle po očima.
Mí rodiče nebyli nešťastní.
Jen pořád vypadali, že chtějí vyprávět strašidelný příběh.
Bratranec to měl těžké,
protože strejda u nich doma nainstaloval
moc zářivek.
Možná je to úspornější,
ale není to zrovna projev lásky.
Není to útulné, je to děsivé.
U zářivky jde hlavně o zvuk.
Slyšíte, jak se to blíží.
Ještě než tam dojdete, už to víte.
„Ale dneska nechci zůstat dlouho.“
Bzučí to jako ovád
v kombinaci se vřelostí pitevního stolu.
Vytváří to atmosféru na panický záchvat.
Vyrůstal jsem v domě, kde se chodilo bez bot,
takže když přijdete domů,
musíte se hned u dveří zout
a pak můžete jít dál.
Ale mí kamarádi to takhle neměli.
A když jsem přišel k nim,
byl jsem nadšený, že si vyzkouším něco tak exotického.
Jednou v létě
se děti z celé čtvrti sešly u Marka,
protože dostal hru Street Fighter II na Super Nintendo.
Jo, to bylo tehdy něco.
Ale já se těšil hlavně na to, že půjdu zvenku dovnitř
bez zastavení.
Projdu rovnou dál.
Nebudu se potácet v předsíni, půjdu až do nitra domu.
Půjdu až úplně do obýváku.
Zjistím, jaký je to pocit chodit po koberci v botách.
Sakra, nikdy jsem nešel domem, aniž by mi to klouzalo.
A klimatizaci máte nastavenou na míň než 26 stupňů.
Jako byste bydleli v hotelu.
Vrchol je, když jdete na záchod,
protože někdy je to tam zařízené tak,
že si říkáte: „Panebože,
mám šlápnout na koupelnovou předložku v botách?“
To mi přijde jako svatokrádež.
Je to první věc, které se dotknete, když vylezete ze sprchy.
Doma bych to nikdy neudělal.
Ale teď to chci zkusit.
Ale jako kamarád to neudělám.
Když mi na tobě záleží, tak na ni nebudu šlapat.
Půjdu tam takhle.
To je láska.
Ne vždycky vidíte, co všechno pro vás dělám.
Láska se nevychloubá.
Snažím se, aby se bez bot chodilo i u mě doma,
ale není to stoprocentní.
Někdy děláte výjimky.
Někdy spěcháte, máte boty,
už jste venku a pak si uvědomíte, že nemáte peněženku.
Ale nemáte čas to celé zopakovat.
Takže to bude zvláštní příležitost.
Dneska tam půjdete v botách.
Ale nebudete chodit normálně.
Půjdete, jako by podlaha byla láva.
Takhle…
Vypadá to šíleně.
Ale je to všechno podložené vědou.
Víte, co děláte.
Děláte dlouhé kroky, abyste minimalizovali body kontaminace.
Chodíte po špičkách, abyste minimalizovali plochu.
A pohybujete se rychle kvůli tomu třísekundovému pravidlu.
Takovéhle hry hrajete,
když jste úzkostliví a předstíráte, že máte život pod kontrolou.
Na světě je spousta věcí, které nemáme pod kontrolou.
Někdy když jsem na turné a spím v hotelu,
vyjde na mě matrace, která je úplně na konci životnosti.
To se stává.
Většinou je trochu proleželá.
Jednou jsem měl starou matraci z paměťové pěny a vypadala v pohodě.
Neviděli jste nic špatného, ale když jste si lehli, něco jste cítili.
Pamatovala si na někoho jiného.
Byla to živá vzpomínka.
Byla tam unikátní prázdnota vytvořená tělem, které tam nebylo,
ale bylo jasně definováno hranicemi své nepřítomnosti.
A já byl obklopený konturami většího člověka.
Měli jsme jiný tvar.
Já nebyl klíč k tomu zámku.
Já měl hrany tam, kde on měl obliny.
Připadal jsem si, jako bych ležel v malinkatém skateparku.
Nevím, jestli to z mé aury poznáte,
ale při vaření používám šalotku.
Poznáte to.
Je tam taková záře.
Je fajn. Šalotka je fajn.
Objevil jsem ji nedávno. Říkám: „Jak je, cibule?
Neřeklas mi, že máš takovou super sestřenici.
Sakra, odkud je. Voní jinak.“
Jsou si podobné, ale zacházíte s nimi jinak.
Cibule je samozřejmost.
Koupíte jí celý pytel a hodíte ji do tmy na pozdějc.
Ale když si domů přinesete jednu šalotku, máte s ní plány.
Dneska budete vařit podle receptu.
Půjdete do toho naplno. Vytáhnete speciální kráječ,
nasadíte si rukavici Michaela Jacksona, abyste si neuřízli otisky prstů.
Zkouším různé druhy aromatických věcí.
Nedávno jsem měl období pórku.
Miluju pórek, ale bohužel jsem se mu dlouho vyhýbal.
Protože když ho vidíte poprvé, nahání vám hrůzu.
Říkal jsem si: „Sakra, to je ale nabušená jarní cibulka.
O co tady jde?“
Snažím se jíst bio. Tahle věc by testem na drogy neprošla.
Je moc tlustá.
Proč to nechali zajít tak daleko?
Zapomněli na ni.
Měli ji sklidit tak před třemi lety.
Teď už ji nechte na pokoji.
Za chvíli z ní bude strom.
Miluju vaření. Miluju celý ten proces.
Miluju sílu bylinek a koření.
Přijde mi to vážně kouzelné, víte?
Moje oblíbené koření je kmín.
Ten je dobrý.
To stejné koření používá spousta různých kultur po celém světě.
Má takový hluboký, chutný profil,
trocha funku, jenom špetka potu.
Je to slavnostní koření, velmi slavnostní.
Kdykoliv cítím kmín, říkám si:
„Smrdí to, jako by v kuchyni byl ještě někdo.
Haló?
Smrdí to, jako by někdo před chvílí dělal na zahradě.
Díky, přinesu ti trochu vody.
Pojď sem s tím sexy pižmem.“
Někdy, když dlouho jím v restauracích,
snažím se to napravit zdravým domácím smoothie.
Ale vždycky to přeženu,
protože se tam snažím nacpat všechno, co jsem chtěl celý týden jíst.
Takže tam bude spousta salátů, všechny druhy ovoce,
vlašské ořechy, houbový prášek, lněná semínka, kurkuma, černý pepř.
Nakonec je z toho tmavě šedé smoothie.
Sotva teče.
Vypadá jako mokrý beton.
Má podobnou chuť
a brčkem neprotáhnete.
Moje smoothie musíte jíst vidličkou a nožem.
Je moc husté.
Pro správnou konzistenci musíte přidat tekutinu.
No paráda. Teď mám osm litrů smoothie.
Musím přizvat přítelkyni.
Říkám: „Zlato, udělal jsem svačinu i pro tebe. Omlouvám se.“
Nemám žádné formální kuchařské vzdělání.
Většinou se učím za pochodu, improvizuju.
Nikdy nedělám totéž dvakrát,
protože nevím, jak se mi to předtím povedlo.
Když to přítelkyni chutná,
říkám: „Užij si to, protože to už nikdy mít nebudeš.
Dneska jsme měli štěstí.“
Vařím většinou já, ale přítelkyně
občas koupí nějaký speciální kuchyňský nástroj, který nepoužíváme,
ale někde zabírá místo.
Jednou přinesla fakt masivní lis na česnek.
V kuchyňském šuplíku způsobil dost zácpu.
Víte, jak když chcete otevřít šuplík,
musíte tam strčit druhou ruku a všechny uklidnit?
„No tak…“
„Klid.
Uklidněte se. Lehněte si. To jsem jenom já. Lehněte si.
Proč tak vyvádíte?
Všechny jsi tam vytočil. Kleštičky jsou úplně rozhozený.“
A máte sedřený klouby,
protože tam na té straně to není nalakované.
Jednou moje přítelkyně přinesla spiralizér,
aby udělala cuketové nudle, které nikdo nemá rád.
Je to smutné, víte?
Protože když to vidíte poprvé, jste z toho nadšení.
Říkáte si: „Vypadá to vážně jako nudle.“
No fakt!
A z duše tomu chcete věřit.
Říkáte si: „Možná.
Možná to je nudle.“
Ale když si sednete k jídlu, víte, že je to zeleninový provázek.
Probuď se, ty blázne.
Nemůžu koukat na sci-fi thriller a jíst cuketudle.
Protože dokážu uvěřit jen omezenému množství nesmyslů.
Buď můžu věřit, že zlí roboti z budoucnosti
cestují časem, aby nás zničili,
nebo můžu předstírat, že to jsou špagety.
Jednou moje holka přinesla zajímavý japonský kráječ cibule.
Má jednu rukojeť, na které je asi osm čepelí.
Jeden tah, osm řezů.
Nikdy jsem ho nepoužil.
Asi před rokem jsem uklízel.
Zapomněl jsem, co to je.
Nahoře to mělo kryt.
Strčil jsem tam ruku.
Když jsem to otevřel, přejel jsem prstem po všech osmi čepelích.
A pak jsem to hned zahodil!
To bylo poprvé a naposledy, co jsme ho použili.
Roky ležel nepoužitý v šuplíku
a čekal, až bude moct udeřit.
A dostal mě. Udělal na mě dojem.
Bylo to nejrovnoměrnější zranění, co jsem kdy měl.
Doktor říkal, že ty řezy jsou v restaurační kvalitě.
Teď zrovna sháním nový toustovač.
Už je to zase tady.
Máme základní značku. Není špatný. Máme ho deset let.
Pořád funguje, ale teď funguje, i když nikdo není doma.
Je až moc dobrý.
Takže zvažujeme možnosti a ještě nevím jistě,
ale jsem v té fázi života, kdy bych si možná mohl dovolit
značkový toustovač.
Možná.
Ještě to musím znovu spočítat.
Je strašně drahý, ale je moc hezký
a kamarádi si ho moc chválí, takže se těším.
Ale pak mě napadlo, že jestli je vážně tak skvělý,
bude to možná můj poslední toustovač.
Sakra, to je těžké.
Nejsem připravený.
Jen chci mít křupavé dinosauří nugety.
A teď rozjímám o své smrtelnosti.
A říkám si, komu tenhle rodinný klenot odkážu?
Který synovec nebo neteř má dost charisma,
aby o tom vyprávěl v Příbězích starožitností?
Dodnes
mám některé šetrné návyky z dětství,
kterých se nemůžu zbavit.
Třeba je pro mě pořád těžké použít celý papírový ručník.
Chci ho roztrhnout
a druhou půlku dát miláčkovi.
Nebo ji nechat na ruličce
a pak to namotat zpátky, aby to vypadalo hezky.
Když mi v restauraci dají vlhčený ubrousek,
většinou ho hned nepoužiju.
Říkám si: „Hele, schovám si ho do kapsy.
Nechám si ho na později.
Na teď je moc výjimečný.“
Je vlhčený, jednotlivě zabalený, takže je to takový závazek.
Když se rozhodnete ho použít, máte jen jeden pokus.
Musí to stát za to.
Tak si ho necháte u sebe. Jste připravení.
A dál procházíte životem.
Občas se naskytne nějaká situace a vy si řeknete:
„Už je čas?
Ne, ještě ne. Tohle není tak hrozný.
Mám ubrousky. Mám orosenou láhev s vodou.
Udělám to prostě takhle.
To je dobrý. Na tohle nemůžu vyplýtvat celý ubrousek.“
Tak čekáte. Čekáte dál.
A nakonec přijde chvíle, která za to stojí.
Těšíte se na uspokojení.
Rozbalíte ho a zjistíte, že je úplně vyschlý.
A snažíte se očistit si upatlané prsty
něčím, co je v podstatě použitý ubrousek do sušičky.
Technicky vzato jsem plnohodnotný dospělý,
ale mám pocit, že k opravdovému dospělákovi mi ještě něco chybí.
Snažím se posouvat malými krůčky.
Třeba když se někdy dívám na horor,
jdu pak do tmavé místnosti v bytě,
ale nerozsvítím si. Snažím se být statečný.
To znamená udržovat si přirozené tempo.
Když tam přijdete, nezačínejte se pohybovat rychleji.
Je to váš dům.
Chovejte se podle toho.
Když začnete cupitat,
duchové poznají, že se jich bojíte.
Nedělejte jim tu radost.
Buďte v klidu. Já tam jdu v klidu.
Vyřídím to, udělám, co potřebuju.
Otočím se.
Začnu odcházet.
Fakt v klidu.
Blížím se. Už vidím světlo na chodbě.
Poslední tři kroky…
běžím.
Až ke dveřím a pak skočím do světla.
Ale když jste ve vzduchu, nenatahujte moc zadní nohu.
Jinak vás chytí a stáhnou do záhuby.
Přeci víte, jak na to. Musíte běžet, skočit a skrčit.
A pak vydáte zbabělý zvuk jako…
Pokud to nevíte, tohle v tchajwanštině znamená „jejda“.
Někdy se snažím být statečný, když se sprchuju.
Nečekám, až bude voda teplá.
Ani ji nezkouším.
Prostě tam vejdu jako válečník.
Je to těžký.
Když chcete být fakt šílení, nepouštějte ani vodu.
Večer to zkuste.
Přijďte domů, svlékněte se do naha.
Vstupte do tiché, suché sprchy.
Vnímejte to napětí.
Je to jiné. Není to neutrální.
Podívejte se na trysky na sprchové hlavici.
A pak se vlastní rukou
odstřelte.
Nesmíte ucuknout.
Nebraňte se.
Buďte odvážní.
Když vás při tom uvidí duchové,
vyděsí se.
Z lovce se stane kořist.
Řeknou si: „Ten chlápek je šílenej. Tady nemůžu zůstat!“
A odejdou.
A když cítíte, že duch začíná mizet,
uděláte: „Baf.“
Snažím se oslavovat malé úspěchy ve svém životě.
Teď jsem dosáhl milníku.
Začal jsem si kupovat kartáčky na zuby ve velkém.
To je pro mě novinka.
Většinu života jsem žil od kartáčku ke kartáčku.
Žádná rezerva.
Pořád jsem kupoval kusovky.
Měl jsem jeden
a používal jsem ho, dokud ani dvě štětiny nebyly stejným směrem.
A pak jsem ho používal dál,
protože jsem si namluvil, že je nejspíš účinnější,
když jsem ho tak krásně rozčepýřil.
Jsou stále silnější.
Brzy ho povýším na kuchyňské náčiní.
Je to pocit bezpečí.
Je příjemné vědět, že když dneska přijdu domů
a budu chtít nový, mám ho.
Mám i pro vás. Žádný problém.
Můžete přivést až čtyři kamarády.
A to nejlepší na větším balení je, že si můžete vybrat barvu.
Je to příležitost.
Dejte si na čas, nahlédněte do svého nitra.
Jaká barva vám přinese energii, kterou právě teď potřebujete?
Modrá. Ta uklidňuje.
To je oceán klidu.
Červená. Jo, to je zábava, ale je to trochu pikantní.
Fialová je mocná.
Fialový si beru, jen když chci něco změnit.
Někdy nežijete ten nejlepší život.
Možná jste udělali pár sebeničivých rozhodnutí.
A teď musíte svoje chování upravit podle svých základních hodnot.
Tak pojď, fialový kartáčku.
Jdeme na to.
Musíme porazit zubní plak a démony.
Chci být samozřejmě lepší člověk.
Snažím se. Toužím se učit.
Jenom to někdy nedotáhnu do konce.
Proto mám v počítači tolik otevřených karet v prohlížeči.
Na internetu je tolik zdrojů, které by mi mohly být užitečné, jo.
Ale ne zrovna dneska.
Později.
Ale pošli mi ten odkaz.
Ten odkaz chci. Otevřu si další kartu. Mám v tom systém.
Čím víc máte karet, tím jsou menší.
Na začátku takhle.
A pak je z toho: „A jéje, žádné další informace.“
Nevíte, co je to za kartu, ale je jich tam spousta.
A je to i ostuda, že jo?
Máte na pracovní schůzce sdílet obrazovku.
Tuhle ale sdílet nemůžete.
Otevřete nové okno.
A děláte jako: „Všechno je v pořádku, šéfe.
Jsem v pohodě. Jsem tu pro akcionáře.“
Občas se chce prohlížeč aktualizovat.
Říkáte: „No počkej. A co moje sbírka?“
Prohlížeč na to: „Neboj, to zvládnu.
Všechny ty karty zase otevřeme.
Ale je jich hodně.
Měl bys používat záložky.“
Jednou za pár let vám počítač spadne úplně.
Všechny karty navždycky zmizí.
Ten pocit ztráty vás ničí.
Ale pak si řeknete: „Konečně jsem volný.
Díky, žes udělal, co jsem já nedokázal.“
Nevím, co si o technologii myslet.
Nejsem si jistý, že nám zlepšuje život.
Ale vím, že některé části života dělá divné.
Chápete? Nedávno jsem třeba ztratil sluchátka.
Nechal jsem je někde za Atlantic City.
Zpátky už je nedostanu.
Ale díky síle technologií
je můžu pořád sledovat.
Když chci, můžu se podívat, kde zrovna jsou.
To není zdravé.
Vím, kde bydlí. Vím, kde pracujou.
Vím, že je pravidelně nabíjejí.
Posunuly se dál.
Pěkně si žijí a já jsem v háji.
Je možnost to zařízení zapomenout, ale…
Já nechci zapomenout!
Nechci to nechat být. Už jednou jsem tě ztratil, holka.
Nechápu, že se jen tak s někým spáruješ.
Snažím se nepropadnout konzumu a materiálním věcem.
Ale taky se snažím pečovat o to, co mám.
Třeba mám tyhle brýle.
Když musím dělat něco fyzického, nasadím si čočky.
Třeba když jdu hrát basketbal nebo do striptýzového klubu.
Protože když si tam vezmete brýle
a sednete si blízko pódia, je dost velká šance,
že vám je tanečnice sundá z obličeje.
Mně se to stalo víc než dvakrát.
A jestli si chceš hrát na sexy knihovnici, jen do toho.
Já tě podpořím,
ale přines si vlastní rekvizity.
Tohle není hračka.
Je to zdravotnická pomůcka.
Obvykle na ně může sahat jen optik.
Ale protože nemáš oblečení, dneska to nechám být.
Vezme vám brýle, nasadí si je, má je nízko na nose
a hází po vás svůdné pohledy.
Má to být sexy okamžik,
ale není, protože já na ni mžourám.
„Myslím, že má čtyři bradavky.“
A pak změní taktiku. Sundá si brýle
a zblízka jim ukáže celé svoje tělo.
Říkám si: „Ty jo, ty brýle se určitě skvěle baví.“
Ale já nevidím to, co ty brýle.
Nemám je připojené přes Bluetooth k týlnímu laloku.
Nakonec dostanu ty brýle zpátky.
A samozřejmě jsou skla celá upatlaná.
Mám na nich otisky prsou.
Je to osobní dotek, ale forenzní stopy mě nevzrušují.
Nevzal jsem si hadřík.
Takže jsem musel celé to představení sledovat v nízkém rozlišení.
Musel jsem si dát pauzu od turné.
Musel jsem se vrátit do L. A. a jít do soudní poroty.
Nechtěl jsem, aby mě vybrali.
Ale vybrali mě v prvním kole. Jsem jednička draftu, zlato.
Byl jsem na sebe pyšný, ale pak jsem se začal bát.
Jestli jsem já jednička, ten tým se do play-off nedostane.
Dokončili jsme celý výběrový proces. Hotovo.
Pak se přihlásil porotce číslo tři. Chtěl zdrhnout.
Říká: „Vaše ctihodnosti, hledám si práci.
Možná budu mít příští týden pohovor.“
Soudkyně se na něj podívala
a pak rozhodla, že v porotě zůstane.
Protože soudkyně vždycky soudí.
A podle toho, co viděla,
řekla: „Vy žádnou práci nedostanete.“
Usoudila, že je nezaměstnatelný.
A pak z něj udělala mého spolupracovníka.
Tak jsem nad tím začal pohybovat.
Na papíře je účast v porotě vznešená myšlenka,
ale ve skutečnosti to působí dost všedně, ne?
Vláda prostě řekne: „No… máš čas?
Pojď do města. Máme tu situaci
v oboru, se kterým nemáš žádné zkušenosti,
vůbec to nechápeš ani tě to nezajímá,
ale budeme tu mít dvě zaujaté strany,
které budou předkládat zcela opačné argumenty,
aby dokázaly, že mají pravdu.
A pak nám řekneš, kde je ve skutečnosti pravda.
To zvládneš.“
Je to dost velký tlak, víte?
Soud je takový posvátný,
potenciálně tam můžete napravit křivdy minulosti.
A lidi se na to hezky oblíkají. Soudce má talár.
Právníci mají obleky na míru.
Je to formální záležitost,
až na porotu.
My v porotě vypadáme, jako by nám na výsledku vůbec nezáleželo.
Jsme oblečení, jako by nás to obtěžovalo
a chceme, aby soud věděl, že se nám to vůbec nehodilo.
Neodvedli jsme moc dobrou práci.
Soud trval tři týdny,
a přesto si nikdo nedělal poznámky.
Žádné. Všichni si říkali: „To si budu nejspíš pamatovat.“
Když došlo na debatu, neměli jsme nic.
Řídili jsme se jen energií.
Říkali jsme: „Já nevím…
Vinen?“
Zní to hrozně, ale klid.
Nešlo o život.
Byl to civilní případ.
Americká korporace žalovala kanadskou korporaci.
Tak jsme podpořili domácí tým.
Dáme fanouškům, co chtějí. Jdeme na to.
Byla to krátká debata.
Sešli jsme se v devět ráno.
V devět deset jsme byli hotoví.
Jde o to, že během procesu si oběd musíte zařídit sami,
ale zjistili jsme, že během debaty,
když pracujete až do poledne, oběd vám zaplatí soud.
Takže jsme se jako porota jednomyslně shodli.
Říkáme: „Hele, ještě tu odpověď neodevzdávej.
Klídek. Spravedlnost doručíme, až doručí krůtí sendviče.“
Quid pro sendvič.
Zdrželi jsme verdikt o tři hodiny,
abychom dostali jídlo zdarma.
A ty sendviče nebyly nic moc.
Nestály za to čekání.
Ani za ty kalorie.
Jako porota jsme projevili špatný úsudek až do úplného konce.
Dostali jsme, co jsme si zasloužili. Nakonec to funguje.
Jak stárnu, čím dál víc se obracím k přírodě.
Tam teď nacházím klid a radost.
I večírky, co pořádám, jsou čím dál víc venkovní.
Byl jsem na dvou takových rozlučkách se svobodou.
První byla pro mého kamaráda Louise. Jeli jsme do Kostariky.
Je to tam hodně tropické.
Spousta vodních aktivit.
Často jsme byli mokří.
Patnáct chlapů po čtyřicítce
v nepadnoucích šortkových plavkách.
Viděl jsem půlky všech kámošů.
Nebylo to úmyslně.
Když máte podezření, že je ve vašem zorném poli zadek,
je skoro nemožné jen tak pokračovat v životě dál.
Musíte si to ověřit. Řeknete: „Momentík.“
„To jsem nechtěl.“
Protože zadek je jako magnet.
Zadek funguje jako takový výstřih.
Přitahuje pozornost díky síle mimikry.
Ten vzdouvající se stín přirozeně přitahuje vaše oči.
„Co je to za záhadu, kterou chce moje mysl vyřešit?“
To není vaše volba. To jsou instinkty.
To je dopamin nebo tak něco.
Je to velmi silné.
Je to stejný princip, jaký používají při navrhování botanické zahrady.
Vždycky udělají klikaté cestičky,
abyste byli pořád zvědaví.
„Ale co je za tou zatáčkou?
Tak nějak to chci vědět.“
Někdy projdete zatáčkou
a dovede vás k nádhernému záhonu begónií.
Jindy je to kámošův zadek.
„V té zahradě nemám co dělat.
To je jen pro zaměstnance.“
Ta druhá rozlučka, na které jsem byl, byl baťůžkářský výlet.
Ne po hostelech, ale do přírody.
Absolvovali jste někdy něco takového?
Pár lidí. Jo, to je správný počet.
To je tak akorát,
protože takhle už žít nemusíme.
Je to šílené rozhodnutí.
Je to dost náročné.
Není to jako kempování. To jsem dělal, to je pohoda.
Při kempování prostě dojedete do kempu.
A kempujete.
S batohem dojedete na místo, kde není kemp.
Zastavíte na silnici, všechno vyložíte,
hodíte to na záda a řeknete: „Díky, auto.
Dál už to zvládnu sám.
Dalších 40 kilometrů budu předstírat, že jsem auto já.
Jsem teréňák. Jsem Subaru.“
Nikdy jsem ani žádný batoh neměl na sobě.
Nikdy jsem ho nevlastnil ani nenosil.
Jsou strašně velké. Už jako dítěti se mi nelíbily.
Vždycky mi přišlo, že ty proporce nesedí, že je to na člověka moc velké.
Jsem spíš typ na školní batohy.
Batoh by podle mě měl být odtud až sem.
Nemám rád, když se batohy tak zvětší,
že vám sahají až nad hlavu.
Říkám: „Hele!
Co to děláš? Jsi batoh, ne?
Tak běž hezky zpátky.“
Kamarád naplánoval takový výlet jako rozlučku se svobodou.
To není tradiční. A já věděl, že je duchovně založený.
Když povídal, že chce něco jiného,
říkám: „Fajn, jasně, takže žádný chlastání a striptérky.“
A on na to: „Jo, a taky žádná střecha a žádná elektřina.“
To je jako říct: „Bude pařba!
Ale taky se vzdáme zábavy a pohodlí.“
Nikdo jiný nepřišel.
Na rozlučce jsme byli jen my dva.
Dva chlapi čtyři dny sami v divočině,
co si každou noc hledají klíšťata po celém těle.
Nechtěně to bylo romantické.
Ale otázka zní,
kdyby tam bylo víc kluků, byla by ta parta míň gay?
Nevím. Asi není matematika, která by tuhle rovnici vyřešila.
Šli jsme po stezce na pobřeží severní Kalifornie
a bylo to moc krásné.
Několikrát během cesty
jsem stál na útesu s výhledem na oceán,
ohromený tou krásou.
A říkal jsem tomu kamarádovi: „Díky, že jsi to všechno naplánoval.
Tohle člověk asi zažije jenom jednou,
protože nic takového už nikdy neudělám.“
A on na to: „Jsem vděčný, že tu jsi, protože jinak bych tu byl sám.“
Tak jsme tam oba tiše stáli
a snažili se vstřebat tu majestátnost.
A pak jsem si pomyslel: „Mohl bych ho teď zabít.
Nechci to udělat.
Ale kdybych chtěl, teď je ta nejlepší chvíle.“
Nechci nikomu ublížit, ale líbí se mi ta příležitost.
Když jste v přírodě, cítíte se tak klidní,
tak propojení s vesmírem.
Nutí vás to přemýšlet o hlubokých otázkách
jako: „Jsem vrah?“
Čtyři dny v divočině stačily na to,
abych úplně změnil svůj pohled na svět.
Když jsem se vrátil do běžného života,
nemohl jsem uvěřit, jak se máme dobře.
Základní věci.
Koš na odpadky.
Zkuste být čtyři dny bez koše
a uvědomíte si, jak je to kouzelná nádoba.
Můžete do ní dát, co chcete, úplně cokoliv.
Pak už to není vaše starost.
Kdepak, už je to problém společnosti.
Tím se nemusíte trápit.
Vyřeší to vaše vnučka.
Byl jsem jako batole.
Nemohl jsem se dočkat, až půjdu kakat na záchod.
Záchod je fakt vymoženost.
Čtyři dny jsme tam jen kopali díry.
Rychlá rada.
Když půjdete na čundr,
vykopejte si díru už večer.
Trochu předvídejte.
Kopejte po večeři,
až už budete mít něco v komoře.
Nechcete kopat díru ve chvíli, kdy to na vás přijde.
Nechcete kopat díru pod tlakem.
To nebude hezký.
Druhý den jsem se probudil a měl jsem problém.
Musel jsem. Vzal jsem lopatu,
vyběhl ven a nemyslel jsem.
Špatně jsem odbočil.
Skončil jsem na velkém kusu tvrdé vyprahlé země.
Nemohl jsem to prorazit.
Byl jsem zoufalý.
Říkal jsem si: „Asi to budu muset vyřídit
a tělo zakopat až pak.“
Dává to smysl.
Pak už víte, jak je to tělo velký.
Když kopete předem, musíte to odhadnout.
Musíte si říct: „Nemáš velký oči a malej zadeček?“
Moje první díra
nebyla dost velká.
Nakonec jsem to chtěl zahrabat.
Byl z toho kopeček.
Říká se: „Nenechávej stopy.“ Já změnil celou topografii.
Museli aktualizovat tu klikatou mapu.
Byl to nezapomenutelný výlet. Viděli jsme spoustu krásné přírody.
K tomu nejúžasnějšímu, co jsme viděli, patřil dospělý medvěd.
Když jsme ho potkali,
řítil se přímo do hodně prudkého kopce.
A když jsem viděl tu sílu a tu rychlost,
úplně mě to dostalo.
Měl jsem totiž plán.
Říkal jsem si, že kdybych měl utéct medvědovi,
naznačím, že jdu doleva, a vyrazím doprava.
Pak jsem viděl, jak uhání do kopce,
a říkám si: „To není realistický.“
Budu předstírat, že jdu doleva, a budu mrtvý doopravdy.
Kdyby mě napadl medvěd,
musel bych se s tím smířit.
Chápete? Musíte se naučit přijímat věci, které nemůžete změnit.
Nádech, výdech.
„Co se to teď děje? Ty jo, jsem fakt lahůdka.
Trhá mě na kusy. Jsem moc dobrý, než abych byl v lese.
Aha, Vidím, že zápasíš s tím stehnem.
Jo, mám z té túry ztuhlé kvadricepsy, medvěde.
Promiň. Měl sis mě chytit minulý týden doma.
To jsem byl křehký.”
První den jsme ušli 13 kilometrů.
Byli jsme dost hluboko v zemi medvědů.
Už tam nebyl signál.
Po setmění, je tam taková tma, že si nevidíte ruku.
Pamatuju si, že jsme vlezli do stanu
a já ho zapnul. Říkám: „Zapínám.
Takže teď jsme asi v bezpečí.
Můžeme teď oba být osm hodin v bezvědomí?
Protože jsme vevnitř.
Tohle je teď vevnitř. Zapnul jsem to až nahoru.
V podstatě jsem z celty udělal silové pole.
Když je nevidíme, jak by mohli vědět, že jsme tady?
Tak jo, medvědi, jděte spát.
Slyšeli jste ten zip. Je čas jít spát. Dobrou noc.”
Cítil jsem se ohroženější,
protože jsem měl spacák hned u dveří.
Ale pak si říkám:
„Ten medvěd asi nepůjde správným vchodem.
Nejspíš sem vletí jak dělová koule.
Bylo by víc zneklidňující, kdyby medvěd použil ten zip.
Tohle je tak děsivý.
Vždycky mi z toho naskočí husí kůže.
Ještě…
Děkuju. Ještě nám zbývá kousek představení,
ale chci vám krátce poděkovat, že tu dneska jste.
Díky, že jste přišli.
Já…
Děkuju, že tady jste. Neberu to jako samozřejmost.
Dělám stand-upy už 23 let
a tohle je moje první velké turné a máme vyprodané sály.
Je to šílený.
Je to splněný sen, víte?
Ale upřímně řečeno, od začátku mi šlo hlavně o to,
abych se v tomhle zlepšoval.
Chtěl jsem být pořád lepší a možná nakonec najít svoje publikum.
Ale nikdy jsem neřešil, co to znamená.
Teď si uvědomuju,
že každý komik přitahuje na tahle vystoupení
jiný typ fanoušků.
A já zjišťuju, kdo jste, protože kdykoliv mám možnost
mluvit s lidmi, co tady pracují, třeba s uvaděči,
vždycky říkají, že se jim moje publikum líbí,
protože se obecně rádi bavíte, ale nepřeháníte to.
Málokdy z mého vystoupení někoho vykopnou.
Dokonce i ve Filadelfii byl celkem klid.
Bylo to v pohodě.
Protože jste laskaví.
Respektujete sebe i ostatní.
A chcete jít brzy do postele.
Cením si vás.
Svým způsobem jsem na vás hrdý.
Vím, že máte svůj večerní rituál a už se ho nemůžete dočkat.
Je toho tolik. Musíte si uvařit heřmánkový čaj.
Musíte se osprchovat. Musíte si dát pleťovou masku.
Musíte si dát lymfatickou masáž.
Musíte meditovat, číst knížku,
kterou dočítáte už 13 měsíců.
Je toho hodně.
Takže jsem vděčný, že jste mými fanoušky,
protože je tu vždycky vřelá, milá atmosféra.
Chci vám tu vaši podporu a dobrou vůli oplatit trochou upřímnosti.
Myslím, že vám to dlužím. Chci jít s pravdou ven.
Mám falešný zub.
Je tady uprostřed, vpředu.
Takže vás už 56 minut podvádím.
Je to korunka.
Kromě ní je všechno ostatní pravé.
Pro zubaře, je to jednička vpravo nahoře.
Zlomil jsem si ji před lety, v jiné fázi života.
Bydlel jsem v New Yorku a udělal pár chyb.
Samozřejmě ještě než jsem aktivoval fialový kartáček.
Je to traumatizující. První zuby jsou pro zábavu.
Druhé zuby jsou naostro.
Ty už se nevrátí.
Moc jsem se styděl. Byla jsem zoufalý.
Šel jsem k zubařce a říkám:
„Prosím, potřebuju, abyste mi na tom udělala Ctrl+Z.“
Hezky mě uklidňovala.
Řekla: „To není problém. Dáme vám tam korunku.“
Nevěděl jsem, co to znamená. Říkám: „Udělejte, co myslíte.“
Když vám na zlomený zub dávají korunku,
nejdřív ten zbytek zubu zbrousí
na malý krvavý pahýl.
Většina zubařů nechce, abyste to viděli, mysleli na to nebo o tom věděli.
Moje zubařka se rozhodla, že mi ukáže, co dělá.
V jednu chvíli mi před obličej dala zrcátko.
Nevěděl jsem, co se děje. Myslel jsem, že je hotovo.
Myslel jsem, že je to jako když vám holič ukazuje zátylek.
Připravoval jsem si spropitné.
Rychle jsem se podíval.
Hrůza.
Nereagoval jsem, protože jsem tomu nechtěl dávat sílu.
Nasadil jsem kamennou tvář.
Odvrátil jsem se. Říkám: „To už nikdy nedělejte.“
Řekl jsem: „Nevím, proč vám to vůbec musím říkat,
ale přišel jsem, abych měl víc zubu.
Chtěl jsem ten zub zvětšit.
Celou dobu jdete špatným směrem!“
To, co jsem viděl, mě pořád straší.
V zrcadle vidím tohle,
ale v hlavě znám pravdu.
Takže mám motivaci, abych tu korunku chránil.
Nepoužívám ji. Není na kousání nebo trhání.
Je čistě dekorativní.
Vím, že kdyby ta korunka někdy vypadla, uvnitř je malý skřítek.
Číhá.
Je pořád se mnou.
A zblízka byste viděli,
že ta korunka je o něco větší a bělejší než ostatní zuby.
Protože když tím procházíte, můžete si vybrat barvu.
Vyberete si odstín.
Někde mezi špinavou bílou a špinavější bílou.
Můžete vybrat světlejší nebo tmavší
podle toho, kam si myslíte, že váš život směřuje.
Máte ještě nějaké ambice, nebo už jen chcete nějak proplout?
Rozhodněte se.
Ale když do toho půjdete, musíte k sobě být upřímní.
Jak bílé ty ostatní zuby kdy budou?
A kolik let jste ochotni mít jediný zářivě bílý zub?
Jsem Sheng Wang. Díky, D.C.
Děkuju. Dávejte na sebe pozor.
Mějte se rádi, podporujte se.
Na shledanou příště.
Překlad titulků: Marek Buchtel
PRO MÉ NETEŘE A SYNOVCE