Downloaded from YTS.BZ
Hej, alle sammen. Er I klar?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Okay.
Mine damer og herrer, giv en stor hånd til Sheng Wang!
Hvordan går det, DC?
Hold da op.
Tusind tak for at komme.
Tak, fordi jeg måtte komme. Jeg håber, I har det godt.
Jeg har det ret godt.
Jeg prøver at spise flere bær.
Jeg er meget passioneret omkring antioxidanter.
Det er mærkeligt. Jeg ved ikke, hvad oxidanter er.
Jeg ved bare, at jeg er imod dem.
Hver gang man spiser noget lækkert,
er der nogle oxidanter, der prøver at ødelægge det.
Så når jeg har spist en bøf og drukket et par martinier,
kalder jeg på mine bær.
Jeg sender antioxidanterne ind: "Hey, mand, tag dig af det."
"Få det til at ligne en ulykke."
Nogle gange spiser jeg bærrene før middagen.
Jeg lægger en fælde.
De ser det slet ikke komme. De tror, de skal til at oxidere.
Jeg kan godt lide bær, men ved I, hvem der elsker dem mest?
Ens venners børn.
Når vennernes børn kommer forbi,
så gem bærrene under broccolien, hurtigt.
Det er en bitter erfaring.
Min veninde kom med sit barn. Jeg er en god vært.
Jeg fandt snacks, forfriskninger og bærrene frem.
Så længe de er glade.
Og så indser jeg: "Pigebarnet aner ikke, hvad de koster."
Hun åd dem som en gal.
En hel håndfuld ad gangen.
Jeg har aldrig set bær blive holdt sådan.
Sådan æder man ikke bær.
Det er sådan, man viser et ofret menneskehjerte frem.
Jeg siger intet, for det er sundt for dem. Men jeg tænker: "Det er ikke rimeligt."
Jeg prøver at være cool, men det generer mig.
Så meget, at jeg ikke kan følge med i de voksnes samtale.
Jeg aner ikke, hvad vi taler om. Jeg er optaget af at estimere mine tab.
"Ser ingen, hvad der foregår? Vi bliver plyndret."
Jeg prøver at vise hende, hvordan man spiser et bær.
Jeg prøver at være et godt eksempel. Jeg siger: "Hey, tag ét."
"Kig på det. Nyd farven, teksturen.
Vær til stede med bærret."
"Tyg langsomt, nyd det.
Når du har spist en hel kop, er det nok for i dag. Færdig."
Hun forstår ikke en hentydning.
Jeg bliver så frustreret, jeg begynder at turboæde bærrene.
For at gemme dem i spiserøret.
Man må bare acceptere det, ikke?
Når der er børn til stede, bliver aftalen mindre forudsigelig.
Ting sker.
Forleden var jeg hjemme hos min ven.
En flok gutter drak øl omkring bålet i baghaven.
Vi hygger og fjoller.
Pludselig kom min vens barn ud.
Gav ham en uvarslet prøve.
Det er, når dit barn uden varsel løber hen til dig
og stiller dig et spørgsmål om videnskab foran alle.
Nu er der stille.
Nu kæmper min ven for at forklare, hvordan månen fungerer.
Jeg er nervøs på hans vegne.
Jeg ved, at han ved, at vi lytter med.
Vi vil også gerne vide det.
"Det er et godt spørgsmål. Ja, hvorfor er det sådan?"
Vi kender ikke svaret, men vi dømmer hans svar.
Når ens ven forklarer sit barn noget,
må de nogle gange forsimple det.
Men nogle gange indser man: "Åh nej, min ven er rent faktisk dum."
Børn kan tydeliggøre ens situation.
Jeg var på legepladsen med min niece.
Alt var fryd og gammen, indtil hun kæmpede i klatrestativet.
Så jeg sagde: "Lad mig vise dig, hvordan man gør."
Jeg fandt ud af, jeg har mistet mine evner i et klatrestativ.
Jeg vidste ikke, man kunne miste den evne så tidligt.
Det er slut. Det skærer mig i hjertet, at jeg på et tidspunkt
hang i klatrestativet for sidste gang,
men ingen tog et billede eller noget.
Jeg troede, den var hjemme.
Jeg kunne lave et par pull-ups.
Men i klatrestativet er hele ens kropsvægt i én hånd, og man svinger.
Så man trækker g'er.
Jeg havde glemt alt om g-kraften.
Jeg hang i den første barre og begyndte at svinge,
og da g-kraften voksede,
mærkede jeg et jag lige her.
Min rotator cuff
sagde: "Du har bare at give slip, knægt."
"Jeg flår snart din torso af."
Jeg blev også følelsesmæssigt såret.
Jeg ville vise hende en sjov færdighed,
som hun kunne lære med øvelse og erfaring.
I stedet viste jeg hende, hvor hurtigt kroppen kan forfalde.
Det var foruroligende, for jeg har set videoer
af terrorister, der træner i klatrestativer.
Jeg fandt det fjollet,
men nu tænker jeg: "De er sgu ret atletiske.
De kan blive et problem."
Jeg er meget taknemmelig for at optræde på smukke teatre som dette.
Det er så dejligt. Så dejligt.
Det er ikke altid sådan.
Et af mine sidste shows i LA var i en sexbutik.
Jeg kan lide at optræde der, fordi de har gratis parkering.
Ja, det er min fetich.
Jeg optrådte. Bagefter kiggede jeg lidt rundt
og fandt en spiselig bh af bolsjer.
Men jeg tænkte:
"Det er for unge mennesker. Jeg spiser ikke slik i de mængder mere."
Jeg er klar på sjov. Jeg tager en bid, men lad os gemme resten til senere.
Forvent ikke, at jeg spiser en hel bh.
Jeg spiser ikke alt det slik. Jeg får hovedpine.
Hav hellere noget undertøj af Panodil klar.
Har du noget mere passende til en moden gane?
I stedet for en hel slik-bh,
hvad så med et par brystvorteskjulere i mørk chokolade?
Bittersød, mindst 75 % kakao.
Vi kan også sige 85 %. Jeg er ikke bange.
Jeg tog æsken til bh'en op.
Jeg vendte den om for at læse næringsindholdet.
Hvor meget protein er der i?
Jeg blev overrasket. Der stod otte gram sukker.
Det er ikke så slemt.
Hvis man vil forkæle sig selv, er otte gram rimeligt.
Så læste jeg videre. Der stod 26 portioner.
Hold da op! En bh, 26?
Normalt er vi kun to i lokalet.
Den opskrift er beregnet til en gruppesituation.
En perfekt bh at have på til et sammenskudsgilde.
"Sig til, når I er klar til desserten. Hun har varmet dem op."
Jeg kan ikke spise 26 portioner selv.
Glem det.
Mit blodsukker er forhøjet.
Jeg er allerede prædiabetiker.
Jeg vil ikke miste en fod for at se en pat.
Min mor ville blive rasende.
Hun lavede den fod.
Jeg så min familie for nylig i Houston.
Jeg besøgte det hus, jeg voksede op i.
Det er interessant at vende tilbage,
for man ser ting, man ikke så som barn.
Nu kan jeg se, at det hus, jeg voksede op i,
har deprimerende belysning.
Det er så tydeligt nu.
Som barn kunne jeg ikke lure, hvad der var galt.
Jeg tænkte altid: "Men hvorfor er det trist?"
Jeg var tæt på at have en god barndom.
Vi manglede bare nogle lamper.
Det er nemt at løse,
men førstegenerationsindvandrere går ikke op i stemning.
De tror, at ambiance er Jay-Z's kone.
De fleste rum har én lyskilde. Én lyskilde i midten af loftet.
Perfekt til et forhør.
Meget dramatiske skygger.
Når man træder derind, bliver ens poser under øjnene fyldige.
Mine forældre var ikke ulykkelige.
De så bare altid ud, som om de skulle til at fortælle en gyserhistorie.
Min fætter havde det slemt,
fordi min onkel installerede for mange lysstofrør
i deres hjem.
Det er måske mere energirigtigt,
men det er ikke kærligt at gøre.
Det er uhyggeligt.
Lysstofrør er primært lyd.
Man hører dem på afstand. Før man er der, ved man det.
"Jeg vil ikke blive længe i aften."
Det er lyden af en spyflue
kombineret med varmen fra et obduktionsbord.
Det skaber den ideelle stemning for et panikanfald.
Jeg voksede op i et hus, hvor man ikke måtte have sko på,
så når man kom hjem,
stoppede man i entréen, tog skoene af, og så kunne man gå ind.
Men jeg havde venner, der ikke boede sådan.
Når jeg besøgte dem,
var jeg spændt på at prøve noget så eksotisk.
Jeg husker en sommer, hvor alle kvarterets børn mødtes hos Mark,
fordi han havde fået Street Fighter II til Super Nintendo.
Det var en stor ting dengang.
Jeg glædede mig mest til at gå fra udenfor til indenfor
uden at stoppe.
Jeg går lige igennem.
Jeg tøver ikke i foyeren, jeg går dybt ind i huset.
Jeg går helt ind i stuen.
Jeg vil mærke, hvordan tæpper føles med sko på.
Jeg havde aldrig gået gennem et hjem med så godt fodfæste.
Og termostaten står på under 27 grader.
Det føles som at være på et hotel.
Det bedste er, når man går på toilettet,
som nogle gange er indrettet,
så man tænker: "Åh gud, skal jeg træde på bademåtten med sko på?"
Det føles som helligbrøde for mig.
Den er det første, kroppen berører, når man træder ud af badet.
Det kunne jeg aldrig gøre derhjemme.
Nu vil jeg gerne prøve det.
Men det gør en god ven ikke.
Hvis jeg holder af dig, går jeg udenom bademåtten.
Jeg går derind sådan her.
Det er kærlighed.
Du ser ikke altid, hvad jeg gør for dig.
Kærlighed praler ikke.
Jeg prøver at have en ingen-sko-politik derhjemme,
men det er ikke 100 %.
Der er undtagelser. Man har travlt, man har sko på,
man er gået udenfor, og så har man glemt sin pung.
Men man har ikke tid til at tage dem af igen.
Så nu kommer der en særlig lejlighed.
Man går indenfor med sko på i dag.
Men man går ikke normalt.
Man går, som om jorden er giftig.
Man gør sådan…
Det ser skørt ud.
Men det er videnskabeligt funderet.
Man har styr på det.
Man tager lange skridt for at begrænse kontamineringspunkterne.
Man går på fodballerne for at minimere overfladearealet.
Og man bevæger sig hurtigt på grund af tresekundersreglen.
Sådan gør man,
når man er en ængstelig person, der lader som om, man har kontrol.
Der er så meget i verden, vi ikke kan kontrollere.
Når jeg er på turné, er jeg på hotel,
får jeg nogle gange en madras, der synger på allersidste vers.
Det sker.
Normalt er den lidt slatten.
Forleden fik jeg en gammel madras af formskum, og den så fin ud.
Men når man lagde sig, mærkede man noget.
Det var formen af en anden.
Det var et levende aftryk.
Der var en unik tomhed skabt af en krop, der ikke var til stede,
men tydeligt defineret ved grænserne af dens fravær.
Og jeg var omgivet af omridset af en større mand.
Forskellige former.
Jeg er ikke nøglen til den lås.
Jeg havde kanter, hvor han havde kurver.
Det føltes som om, jeg lå på en lille skaterpark.
Jeg ved ikke, om I kan se det på mig,
men jeg bruger skalotteløg, når jeg laver mad.
I kan se det.
Jeg stråler.
Skalotteløg er lækre.
Jeg opdagede dem for nylig: "Hvad så, løg?
Du har aldrig nævnt, du havde en lækker kusine.
Hvor kommer hun fra? Hun dufter anderledes."
De er ens, men man behandler dem ikke ens.
Løg tager man for givet.
Man køber dem i sække og gemmer dem i mørket til senere.
Men når man tager ét skalotteløg med hjem, har man planer.
Man skal følge en opskrift i aften.
Man giver den gas. Finder mandolinjernet frem,
tager Michael Jackson-handsken på, så man ikke høvler sine fingeraftryk af.
Jeg har udforsket alle smagfulde grøntsager.
Jeg har lige haft en porre-fase.
Jeg elsker porrer, men jeg fortryder, at jeg har undgået dem så længe.
Når man ser sin første porre, er det skræmmende.
Jeg tænkte: "Det forårsløg er sgu pumpet."
"Hvad sker der?"
Jeg prøver at spise økologisk. Den består ikke en dopingtest.
Den er for tyk.
Hvorfor lod de den blive sådan?
De glemte den.
De skulle have høstet den for tre år siden.
Lad den være.
Den bliver snart til et træ.
Jeg elsker at lave mad. Jeg elsker processen.
Jeg elsker krydderurternes kraft.
Det er magisk for mig.
Et yndlingskrydderi er spidskommen.
Det er et af de gode.
Så mange forskellige kulturer bruger det samme krydderi.
Den har en dyb, krydret profil,
stinker en anelse, et strejf af svedlugt.
Det er et festligt krydderi.
Hver gang jeg lugter det, tænker jeg: "Det lugter af en anden i køkkenet."
"Hallo?"
"Det lugter, som om nogen lige har lavet havearbejde."
"Tak, lad mig hente noget vand til dig."
Kom herind med den sexede dunst.
Efter en lang periode med restaurantmad
prøver jeg at gøre det godt igen med en sund smoothie derhjemme.
Men jeg overgør det altid
og prøver at proppe alt det i, jeg burde have spist tidligere på ugen.
Så mange salater, alle slags frugt,
valnødder, svampepulver, hørfrø, gurkemeje, sort peber.
Min smoothie bliver mørkegrå.
Den er tyktflydende.
Den ligner våd beton.
Den smager ad helvede til,
men kan ikke drikkes med et sugerør.
Man skal drikke min smoothie med kniv og gaffel.
Den er for tyk.
Man skal tilsætte væske for at få den rette konsistens.
Skønt. Nu har jeg syv liter smoothie.
Jeg må få min kæreste med.
"Skat, jeg har lavet en snack til dig. Undskyld.
Jeg er ikke formelt skolet i madlavning.
Jeg lærer undervejs, improviserer.
Jeg laver aldrig den samme ret to gange, for jeg ved ikke, hvordan jeg gjorde.
Kan min kæreste lide maden, siger jeg: "Nyd det, for det kommer aldrig igen."
"Vi blev velsignede i aften."
Jeg laver oftest mad, men nu og da
køber min kæreste et særligt køkkenredskab, vi ikke bruger,
men det optager skabsplads.
Hun kom hjem med en kæmpestor hvidløgspresser.
Den skabte en del trafikpropper i skuffen.
Kender I det, når man åbner køkkenskuffer,
og må stikke en hånd ind for at få ro på settet?
"Hey…"
"Slap af."
"Ro på. Læg dig ned. Det er bare mig. Læg dig ned."
"Hvorfor er du så vild?"
"Du har pisket en stemning up. Grilltangen er helt ude af den."
Og man skraber sin kno, fordi de ikke maler træet på den side.
Min kæreste kom hjem med en spiralskærer
til at lave squashnudler, som ingen er vilde med.
Det er trist.
For når man ser den i aktion, bliver man begejstret.
"Det ligner rent faktisk en nudel."
Det gør det!
Og man vil så gerne tro på det.
Man tænker: "Måske."
"Måske er det en nudel."
Men når man sætter tænderne i den, ved man, det er en grøntsagssnor.
Vågn op, fjols.
Jeg kan ikke både se en sci-fi-thriller og spise squash-nudler.
Der er grænser for, hvor meget jeg kan tro på.
Jeg kan enten tro på, at onde fremtidsrobotter
rejser tilbage for at ødelægge os,
eller jeg kan lade som om, det er spaghetti.
Min kæreste kom hjem med en japansk løgskærer.
Den har et håndtag og otte klinger på toppen.
Et hug, otte snit.
Jeg brugte den aldrig.
For et år siden ryddede jeg op.
Jeg tog den op. Havde glemt, hvad det var. Der var låg på.
Da jeg åbnede den, kørte jeg min finger hen over alle otte klinger.
Og så smed jeg den ud!
Det var første og sidste gang, vi brugte den.
Den lå splinterny i skuffen i årevis
og ventede på at angribe.
Den fik mig. Jeg var imponeret.
Det var den mest jævnt fordelte skade, jeg har haft.
Lægen sagde, at mine snitsår var restaurantkvalitet.
Jeg er nu på udkig efter en ny brødrister.
Det er den tid igen.
Vi har et basismærke. Vi har haft den i ti år.
Den virker stadig, men nu virker den også, når ingen er hjemme.
Den er blevet for god.
Vi kigger på nogle forskellige muligheder,
og jeg er nået til et stadie, hvor jeg måske har råd til
en Breville-brødrister.
Måske.
Jeg må lige regne på det igen.
Den er dyr, men meget flot, og mine venner er glade for deres.
Men hvis den virkelig er så god,
er der en chance for, at det bliver min sidste brødrister.
Det er heftigt.
Jeg er ikke klar.
Jeg vil bare have mine dino-nuggets sprøde.
Nu reflekterer jeg over min dødelighed.
Nu spekulerer jeg på, hvem jeg skal testamentere dette arvestykke til.
Hvilken niece eller nevø kan bedst fortælle min historie i Antikduellen?
Den dag i dag har jeg stadig en smule sparsommelighed fra barndommen,
som jeg ikke kan slippe.
Jeg har stadig svært ved at bruge et helt stykke køkkenrulle.
Jeg vil rive det over. Give halvdelen til min dame.
Eller jeg lader det sidde på rullen
og ruller den tilbage, så det ser pænt ud.
Hvis jeg er på restaurant og får en vådserviet,
bruger jeg den ikke med det samme.
Jeg tænker: "Den putter jeg i lommen."
"Jeg gemmer den til senere. Den er til en særligere lejlighed."
Den er våd og individuelt pakket, så det er en forpligtelse.
Når man vælger at bruge den, har man ét forsøg.
Det skal være det værd.
Så man har den på sig. Man er klar.
Og man lever sit liv.
Af og til opstår der en situation, hvor man tænker:
"Er tiden inde?"
"Nej, ikke endnu. Så slemt er det ikke.
Jeg har servietter. Kondens på mit glas isvand.
Jeg gør bare sådan her."
Det går. Jeg kan ikke spilde en hel vådserviet på det her."
Så man bliver ved med at vente.
Og en dag kommer øjeblikket. Man glæder sig til tilfredsstillelsen.
Man åbner indpakningen og opdager, at al væsken er væk.
Man prøver at tørre sine fedtefingre
med noget, der svarer til en brugt fnugrulle.
Teknisk set er jeg en fuldvoksen mand,
men jeg føler, jeg mangler et stykke vej for at blive rigtig voksen.
Jeg prøver at presse mig selv et skridt ad gangen.
Efter jeg har set en gyserfilm,
går jeg ind i et mørkt rum i min lejlighed,
men jeg tænder ikke lyset. Jeg prøver bare at være modig.
Så man bevarer sit naturlige tempo.
Man må ikke gå hurtigere, når man kommer derind.
Det er dit hus.
Opfør dig derefter.
Når du begynder at vimse,
viser du spøgelserne, at de har skræmt dig.
Giv dem ikke den tilfredsstillelse.
Jeg går derind helt kølig.
Jeg gør, hvad jeg skal.
Jeg vender mig om.
Jeg bevæger mig ud.
Helt kølig.
Jeg nærmer mig. Jeg ser lyset i gangen.
De sidste tre skridt løber jeg.
Helt hen til døråbningen, og så springer jeg ud i lyset.
Men stræk ikke det bageste ben for meget i springet.
Sådan bliver man fanget og slæbt ind til den visse død.
Du ved bedre. Du skal løbe, springe, bukke ind.
Og så udstøder man sådan en kujonagtig lyd…
Hvis I ikke vidste det… det betyder "uh" på taiwanesisk.
Jeg prøver også at være modig, når jeg går i bad.
Jeg venter ikke på det varme vand. Jeg mærker ikke efter.
Jeg går bare direkte derind som en kriger.
Det er svært.
Hvis I er rigtigt vilde, tænder I ikke for vandet.
Prøv det i aften.
Tag hjem, tag tøjet af, vær nøgne.
Træd ind i en stille, tør brusekabine.
Mærk spændingen.
Det er anderledes. Det er ikke neutralt.
Betragt alle dyserne i brusehovedet.
Tag så din egen hånd
og oversprøjt dig selv.
Træk dig ikke.
Bloker ikke.
Vær modig.
Når spøgelserne ser dig gøre det,
er det dem, der bliver bange.
Hjemsøgeren bliver den hjemsøgte.
De tænker: "Den fyr er sindssyg. Jeg kan ikke blive her!"
Og så går de.
Når du mærker ånden forsvinde,
siger du: "Bøh."
Jeg prøver at fejre de små sejre i mit liv.
Jeg har nået en milepæl.
Jeg er lige begyndt at købe tandbørster en gros.
Det er nyt for mig.
Jeg har altid levet fra tandbørste til tandbørste.
Ingen backup.
Jeg har bare købt dem enkeltvis.
Jeg havde én,
og jeg brugte den, indtil ingen af børstehårene var parallelle.
Og så fortsatte jeg med at bruge den,
fordi jeg tænkte, at den nok var mere effektiv,
nu hvor jeg havde gjort den så ulden.
De bliver stærkere.
Snart forfremmer jeg den til køkkentjeneste.
Det giver en tryghedsfølelse.
Det føles godt at vide, at hvis jeg kommer hjem
og har lyst til en ny en, så har jeg den.
Hvis du kommer forbi, har jeg din ryg. Du kan tage op til fire venner med.
Og det bedste ved multipakken er, at du selv kan vælge farven.
Det er en mulighed.
Tag dig tid, vær bevidst, mærk efter.
Hvilken farve giver dig den energi, du har brug for lige nu?
Den blå. Den er beroligende.
Den er et hav af sindsro.
Den røde. Ja, den er sjov, men den er lidt pikant.
Den lilla er kraftfuld.
Jeg vælger kun den lilla, når jeg vil skabe forandring.
Nogle gange lever man ikke livet.
Man har måske truffet en række skadelige valg.
Nu skal man tilpasse sin adfærd til sine kerneværdier.
Kom så, lilla tandbørste.
Afsted med os.
Vi har plak og dæmoner, der skal besejres.
Jeg vil gerne være et bedre menneske. Jeg prøver. Jeg har et ønske om at lære.
Jeg har bare ikke altid udholdenheden.
Derfor har jeg så mange faner åbne på min computer.
Der er så mange ressourcer på internettet, jeg kunne få gavn af.
Men ikke i dag.
Senere.
Men send mig det link.
Jeg vil have det. Jeg åbner en fane. Jeg har et system.
Jo flere faner man har, jo mindre bliver de.
Den starter sådan.
Så bliver den til: "Ups, ikke mere information."
Man ved ikke, hvad den er, men der er et hav af dem.
Og det er skamfuldt, ikke?
Skal man dele sin skærm til et arbejdsmøde,
deler man ikke den skærm.
Man åbner et nyt vindue.
Lader som om: "Alt er fint, chef. Jeg er her for aktionærerne."
Indimellem vil browseren opdatere.
Man tænker: "Vent lidt. Hvad så med min samling?"
Browseren siger: "Ro på. Vi genåbner alle fanerne."
"Men der er ret mange. Du burde bruge bogmærker."
Det hænder også, at computeren går helt i stykker.
Alle fanerne forsvinder for evigt.
Følelsen af tab knuser dig.
Men så tænker du: "Endelig er jeg fri."
"Tak for at gøre, hvad jeg ikke selv var i stand til."
Jeg ved ikke med al den teknologi.
Jeg ved ikke, om den gør livet bedre.
Den gør nogle dele af livet mærkelige.
For nylig mistede jeg mine hovedtelefoner.
Et sted uden for Atlantic City.
Jeg får dem ikke tilbage.
Men takket være teknologien
kan jeg stadig holde øje med dem.
Hvis jeg vil, kan jeg se, hvor de er lige nu.
Det er ikke sundt.
Jeg ved, hvor de bor. Hvor de arbejder.
Jeg ved, de bliver opladet jævnligt.
De er kommet videre.
De lever livet. Jeg er ødelagt. Man kan vælge at glemme enheden, men…
Jeg vil ikke glemme!
Jeg vil ikke give slip. Jeg har allerede mistet dig én gang.
Tænk, at du bare parrer dig med hvem som helst.
Jeg prøver ikke at blive opslugt af forbrugerisme og materielle ting.
Men jeg prøver også at passe på mine ting.
Jeg købte de her briller.
Jeg bruger kontaktlinser til fysiske aktiviteter,
som når jeg spiller basketball eller går på stripklub.
Hvis man har briller på på en stripklub
og sidder tæt på scenen, er der en god chance for,
at stripperen tager ens briller af.
Det er sket for mig mere end to gange.
Hvis du vil spille den sexede bibliotekar, så gør det.
Jeg støtter dig,
men medbring dine egne rekvisitter.
De er ikke legetøj.
De er et stykke medicinsk udstyr.
Normalt lader jeg kun optikeren røre dem.
Men da du ikke har tøj på, ser jeg igennem fingre med det i aften.
De tager ens briller på, sætter dem langt nede på næsen
og sender en sensuelle blikke.
Det skulle være sexet,
men jeg kniber bare øjnene sammen.
"Jeg tror, hun har fire brystvorter."
Så skifter hun taktik. Hun tager brillerne af
og giver brillerne en rundvisning af sin krop på nært hold.
Jeg tænker: "Det ser ud til at være sjovt for brillerne."
Men jeg kan ikke se, hvad brillerne ser.
De er ikke forbundet via bluetooth til min occipitallap.
Endelig får jeg dem tilbage.
Og selvfølgelig er glassene helt fedtede.
Jeg har brystaftryk på mine brilleglas.
Det er da et personligt touch, men jeg tænder ikke på kriminalteknik.
Jeg havde ikke min pudseklud.
Nu skulle jeg se hele showet i lav opløsning.
Jeg måtte tage en pause på min turné.
Jeg skulle hjem til LA for at være nævning.
Jeg prøvede ikke at blive valgt.
Men jeg blev udtaget i første runde. Førstevalg, makker.
Jeg var helt stolt, og så blev jeg bekymret.
"Hvis jeg er førstevalg, kommer holdet ikke i slutspillet."
Vi gennemførte hele udvælgelsesprocessen.
Så rakte jurymedlem tre hånden op. Han ville ud.
"Høje dommer, jeg har søgt flere jobs. Jeg skal måske til samtale i næste uge."
Dommeren kiggede på ham,
og så besluttede hun, at han skulle forblive i nævningetinget.
Fordi en dommer dømmer.
Og ud fra det, hun så,
vurderede hun: "Du får ikke noget job."
Hun skønnede, at han var uansættelig.
Og så gjorde hun ham til min kollega.
Jeg tvivlede på systemet.
I teorien er nævningetjeneste en ædel tanke,
men i virkeligheden føles det så tilfældigt.
Regeringen siger bare: "Har du tid?"
"Kom ind til byen. Vi har en situation
inden for et område, du ikke har erfaring med,
ikke har indsigt eller interesse i.
Vi får to meget forudindtagede parter
til at fremføre modsatrettede argumenter for at bevise, at de har ret."
"Og så fortæller du os, hvad sandheden er."
"Du kan godt."
Det er et voldsomt pres.
Retten er hellig.
Man kan potentielt rette op på tidligere tiders uret.
Folk er klædt på til det. Dommeren har en kappe på.
Advokaterne har skræddersyede jakkesæt på. Det er ret formelt.
Bortset fra nævningetinget.
Vi ser ud, som om vi er flintrende ligeglade med udfaldet.
Vi er klædt, som om vi er belemrede
og gerne vil vise retten, at det her ikke var et ideelt tidspunkt.
Vi gjorde det ikke godt.
Tre ugers retssag, og ingen tog noter.
Ingen noter. Alle tænkte: "Det kan jeg nok godt huske."
Da vi skulle votere, havde vi intet.
Vi stemte bare efter energien.
Vi sagde: "Jeg ved det ikke…"
"Skyldig?"
Det lyder skidt, men slap af.
Ingens liv var på spil. Det var et civilt søgsmål.
Det var et amerikansk firma, der sagsøgte et canadisk firma.
Så vi holdt med hjemmeholdet.
Giv fansene, hvad de vil have.
Det var en kort diskussion.
Vi mødtes kl. 9.00.
Kl. 9.10 var vi færdige.
Under retssagen stod man selv for frokost,
men under voteringen fandt vi ud af,
at hvis man arbejdede til middag, gav retten frokost.
Så der var konsensus i nævningetinget.
"Hey, giv dem ikke svaret endnu."
"Slap af. Vi yder retfærdighed, når de yder en kalkunsandwich."
Quid pro guf.
Vi tilbageholdt dommen i tre timer ekstra
for lidt gratis mad.
Og sandwichene var middelmådige.
Ikke ventetiden værd. Ikke engang kalorierne værd.
Som nævningeting udviste vi dårlig dømmekraft til det allersidste.
Vi fik, hvad vi fortjente. Systemet virker, venner.
Som jeg bliver ældre, søger jeg mere mod naturen.
Det er der, jeg finder ro og glæde for tiden.
Selv de fester, jeg går til, er meget friluftsagtige.
Jeg var til to af den slags polterabender.
Den første var for min ven Louis. Vi tog til Costa Rica.
Meget tropisk.
Mange vandaktiviteter.
Vi var meget ofte våde.
Femten mænd i fyrrerne
iført for store surfershorts.
Jeg så alle mine venners røvsprækker.
Det var ikke mit valg.
Når man mistænker, at der er en røvsprække i ens periferi,
er det næsten umuligt bare at lade som ingenting.
Man må bekræfte det. "Vent lige lidt."
"Det ville jeg ikke."
Røvsprækker er magnetiske.
Røvsprækker er som en pseudo-kavalergang.
De skriger efter opmærksomhed gennem efterligningens kraft.
Øjnene drages naturligt af den voksende skygge.
"Hvad er det for en gåde, mit sind gerne vil løse?"
Det er ikke valg. Det er instinkt.
Det er dopamin eller noget.
Det er meget stærkt.
Det er det samme princip, de bruger, når de designer en botanisk have.
De laver altid stien snoet for at fastholde folks nysgerrighed.
"Men hvad er der bag det sving?"
"Det vil jeg gerne vide."
Nogle gange følger man stien
og bliver ført ned til et smukt begoniebed.
Andre gange er det din vens røv.
"Jeg burde ikke være i den have."
"Den er kun for personale."
Den anden polterabend, jeg var til, var en backpackertur.
Ikke på vandrehjem, men i vildmarken.
Er der nogen, der har prøvet det?
En lille håndfuld. Ja, det er et passende antal.
Det er det korrekte antal, for vi behøver ikke leve sådan mere.
Det er et skørt valg.
Det er intenst.
Det er ikke camping. Jeg har camperet. Det er chill.
Der kører man bare hen til campingpladsen.
Man camperer.
Som backpacker kører man hen til det, der ikke er campingpladsen.
Man stopper på motorvejen, læsser alt af, tager det på ryggen og siger: "Tak, bil.
Jeg tager den herfra."
"De næste 42 km lader jeg som om, jeg er en bil."
"Jeg terrængående. Jeg er en Subaru."
Jeg har aldrig haft sådan en rygsæk på.
Jeg har aldrig ejet en.
De er så store. Jeg brød mig ikke om dem som barn.
Jeg følte, der var for meget taske i proportion til et menneske.
Jeg er en JanSport-knægt.
For mig skal en rygsæk gå fra her til her.
Jeg kan ikke lide, at de bliver så store, at de går op over hovedet.
Jeg tænker: "Hey!
Hvad laver du? Du er en rygsæk, ikke?"
"Så kom om på ryggen."
Min ven planlagde turen til en polterabend.
Det er ikke traditionelt. Jeg vidste, han var spirituel.
Da han ville gøre noget anderledes,
sagde jeg: "Okay, fedt. Ingen dødsdruk og strippere."
Han sagde: "Ja, men heller intet læ, ingen strøm."
Det er som at sige: "Lad os feste! Men lad os undgå sjov og komfort."
Der kom ingen andre.
Polterabenden var mig og ham.
To fyre alene i vildmarken i fire dage,
der tjekker hinanden for flåter over hele kroppen hver aften.
Det blev utilsigtet romantisk.
Men spørgsmålet er,
havde flere fyre gjort det mindre bøsset?
Jeg ved det ikke. Matematikken kan ikke løse den ligning.
Vi gik en rute langs Nordcaliforniens kyst,
og det var smukt.
Flere gange på turen
stod jeg på en skrænt med udsigt over havet,
overvældet af skønheden.
Jeg sagde til min ven: "Tak, fordi du planlagde det hele."
"Det er en enestående oplevelse,
for jeg gør det nok aldrig igen."
Han sagde: "Tak, fordi du er her. Ellers ville jeg være alene."
Vi stod bare der i stilhed
og prøvede at opfange al storheden.
Og så tænkte jeg: "Jeg kunne dræbe ham lige nu."
"Jeg har ikke lyst."
"Men hvis jeg havde, er det her det bedste tidspunkt."
Jeg vil ikke gøre nogen fortræd, men jeg elsker muligheder.
Noget ved at være i naturen gør en så rolig,
så forbundet med universet.
Man grubler over dybe spørgsmål,
såsom: "Er jeg en morder?"
Fire dage i vildmarken var nok
til virkelig at ændre mit perspektiv.
Da jeg kom tilbage til hverdagen,
kunne jeg ikke fatte, hvor godt vi har det.
De basale ting.
En skraldespand.
Fire dage uden skraldespand,
så indser man, at det er en magisk beholder.
Man kan putte hvad som helst i den.
Det er ikke længere ens ansvar.
Nej, det er samfundets problem.
Det skal du ikke bekymre dig om. Dit barnebarn finder ud af det.
Jeg var som en tumling.
Kunne ikke vente med at lave pølser på toilettet.
Sikke en gave, toilettet.
Vi gravede bare huller derude i fire dage.
Et hurtigt tip.
Hvis I er på vandretur,
så grav hullet aftenen før.
Tænk lidt fremad.
Gør det efter aftensmaden, når I allerede har ladt den brune pistol.
Man vil ikke grave et hul, når det brænder på.
Man vil ikke grave et hul under tvang.
Det bliver ikke rart.
Jeg vågnede på dag to, og det var ret så kritisk.
Jeg greb en skovl.
Jeg løb derud. Var helt omtåget.
Jeg gik forkert og endte på et stort stykke hårdbrændt jord.
Jeg kunne ikke få skovlen i jorden.
Jeg blev desperat:
"Måske må jeg bare ordne sagerne og begrave liget bagefter."
Det giver mening.
Nu ved man, hvor stort liget er.
Når man graver på forhånd, må man gætte.
Man må spørge sig selv: "Bliver din røv mæt før dine øjne?"
Mit første hul
var ikke stort nok.
Jeg prøvede at begrave den.
Det blev til en lille høj.
Man skal ikke efterlade spor. Jeg ændrede topografien.
Nu skal de opdatere landkortet.
Det var en mindeværdig tur. Vi så meget smukt dyreliv.
En af de mest spektakulære ting, vi så, var en fuldvoksen sort bjørn.
Da vi så den,
var den på vej op ad en meget stejl skråning.
Da jeg så den styrke kombineret med den fart,
knuste det mig.
Jeg havde en plan.
Hvis jeg skulle løbe fra en bjørn,
ville jeg finte til venstre og løbe til højre.
Så så jeg bjørnen spurte op ad bakke: "Det er urealistisk."
Jeg finter til venstre, og så er jeg død.
Bliver jeg angrebet af en bjørn,
må jeg bare være til stede i øjeblikket.
Man må lære at acceptere de ting, man ikke kan ændre.
Træk vejret ind, og pust ud.
"Hvad sker der lige nu? Manner, jeg smager lækkert."
"Jeg bliver flået. Jeg er for lækker til at færdes i skoven."
"Jeg ser, du kæmper med lårkødet.
Mine lår er spændte på grund af vandreturen, bjørn."
"Du skulle have fanget mig derhjemme i sidste uge. Da var jeg mør."
Første dag gik vi 13 kilometer.
Vi er langt inde i bjørneterritorie.
Der er ingen mobildækning.
Når det bliver mørkt, kan man ikke se sin egen hånd.
Jeg husker, at vi kravlede ind i teltet,
og jeg lynede det op. Jeg sagde: "Lynet."
"Så er vi vel i sikkerhed nu."
"Er det okay, at vi begge ligger bevidstløse i otte timer?"
"Fordi vi er jo indenfor."
"Vi er indenfor nu. Jeg lynede helt op til toppen."
"Jeg forvandlede teltdugen til et kraftfelt.
"Hvis vi ikke kan se dem, ved de ikke, vi er her."
"Okay, bjørne, gå bare i seng.
I hørte lynlåsen. Det er sengetid, godnat."
Jeg følte mig mere udsat, fordi min sovepose var lige ved åbningen.
Men så tænkte jeg: "Bjørnen bruger nok ikke den rigtige indgang."
Den brager ind som Kool-Aid Man."
Det ville være mere skræmmende, hvis bjørnen brugte lynlåsen.
Det er så uhyggeligt. Hver gang jeg gør det, får jeg gåsehud.
Vi…
Tak. Vi har lidt af showet tilbage,
men jeg vil gerne lige sige tak, fordi I er her.
Tak, fordi I kom.
Jeg…
Tak, fordi I er her. Jeg tager intet for givet.
Jeg har lavet standup i 23 år,
og det er min første store turné, og vi optræder for fulde huse.
Det er vildt.
Det er en drøm.
Men mit mål fra starten var bare at dygtiggøre mig.
Jeg ville blive bedre og bedre og måske finde mit publikum.
Jeg tænkte ikke over, hvad det betød.
Nu indser jeg,
at hver komiker tiltrækker en særlig demografi af fans
til deres shows.
Og det går langsomt op for mig, hvem I er, for hver gang
jeg taler med dem, der arbejder på mine shows,
siger de altid, at de kan lide mit publikum.
I kan godt lide at have det sjovt, men ikke alt for sjovt.
Meget få bliver smidt ud fra mine shows.
Selv i Philadelphia var det fredeligt.
Det var afslappet.
I er venlige.
I respekterer jer selv og andre.
Og I vil bare gerne tidligt i seng.
Jeg ser jer.
På en måde er jeg stolt af jer.
Jeg ved, I har en aftenrutine, I ikke kan vente med at påbegynde.
Så meget, der skal gøres. I skal lave kamillete.
Tage et varmt brusebad. Lave jeres hudplejerutine.
I har jeres lymfedrænmassage.
I skal meditere og læse den bog, I har haft gang i i 13 måneder.
Det er meget.
Jeg er taknemmelig for, at I er mine fans, for stemningen er altid venlig og kærlig.
Jeg vil gerne gengælde jeres støtte og venlighed
med en smule gennemsigtighed.
Det skylder jeg jer. Jeg vil bare være ærlig.
Jeg har en falsk tand.
Lige her i midten, foran.
Så I er blevet bedraget i 56 minutter nu.
Det er en krone. Alt andet er ægte undtagen den.
Hvis du er tandlæge, er det nummer otte.
Jeg knækkede den for år tilbage. Det var en anden tid.
Jeg boede i New York og traf ikke de bedste valg.
Det var før, jeg aktiverede min lilla tandbørste.
Det er traumatisk. Det første tandsæt er for sjov.
Det andet sæt er for alvor.
Det kommer ikke igen.
Jeg var så flov. Jeg var desperat.
Jeg gik til tandlægen:
"Vær sød at lave en Ctrl-z på det, jeg har gjort mod mig selv."
Hun beroligede mig.
"Intet problem. Vi sætter en krone på."
Jeg vidste ikke, hvad det betød. "Lad os gøre det. Kom så."
Når de sætter en krone på en knækket tand,
sliber de først det, der er tilbage af tanden,
ned til en lille, blodig stump.
De fleste tandlæger ønsker ikke, at man ser, tænker på eller ved det.
Min tandlæge besluttede sig for at vise mig sit arbejde.
På et tidspunkt i processen svingede hun et spejl ned til mit ansigt.
Jeg troede, vi var færdige.
Jeg troede, det var, som når frisøren viser dig nakken.
Jeg finder drikkepengene frem.
Jeg kastede et hurtigt blik på det.
Rædsel.
Jeg reagerede ikke, for jeg ville ikke give det magt.
Jeg blev helt udtryksløs.
Jeg kiggede væk og sagde: "Det gør du aldrig igen."
"Jeg ved ikke, hvorfor jeg skal fortælle dig det,
men jeg kom her for at få mere tand."
"Jeg ville have tilvækst af tand.
Du har gjort det forkert hele tiden!"
Det, jeg så, hjemsøger mig stadig.
I spejlet ser jeg det her,
men i mit sind kender jeg sandheden.
Så jeg er topmotiveret til at beskytte den krone.
Jeg bruger den ikke. Den er ikke til at bide eller flå med.
Den er kun til pynt.
Jeg ved, at hvis kronen falder ud, er der en lille trold derinde.
Der lurer.
Den er altid med mig.
Og ser man godt efter, kan man se,
at kronen er lidt større og hvidere end de andre tænder.
For når man får lavet en krone, kan man vælge farve.
Man vælger en nuance.
Et sted mellem knækket hvid og mere knækket hvid.
Man kan vælge lysere eller mørkere,
afhængigt af hvor du tror, dit liv er på vej hen.
Har du stadig ambitioner, eller er du klar til at læne dig tilbage?
Du bestemmer.
Men hvis du gør det, skal du være ærlig over for dig selv.
Hvor hvide bliver de andre tænder nogensinde?
Og i hvor mange år er du villig til at have én skinnende hvid tand?
Jeg er Sheng Wang. Tak, DC.
Tak. Pas på jer selv.
Elsk hinanden, støt hinanden.
Vi ses næste gang.
Tekster af: Hani Abildskov Abu-Khalil
TIL MINE NIECER OG NEVØER.
TAK TIL MINE BEDSTEFORÆLDRE, FORÆLDRE, TANTER, ONKLER, FÆTRE, KUSINER OG SØSKENDE