Downloaded from YTS.BZ
Hei, kaikki! Oletteko valmiita?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Hyvä.
Hyvät naiset, herrat ja muut, antakaa aplodit Sheng Wangille!
Mitä kuuluu, Washington DC?
Voi veljet.
Kiitos, että tulitte, ja kiitos, että sain tulla.
Toivottavasti voitte hyvin. Minulla on aika hyvä olo.
Olen yrittänyt syödä enemmän marjoja.
Olen innostunut antioksidanteista.
Aika outoa. En edes tiedä, mitä oksidantit ovat,
mutta vastustan niitä.
Ilmeisesti aina kun syö jotain hyvää, oksidantit yrittävät latistaa tunnelmaa.
Siksi aina pihvin tai martinien jälkeen kutsun marjat hätiin.
Lähetän antioksidantit matkaan. Sanon: "Menkää hoitamaan homma.
Lavastakaa se onnettomuudeksi."
Joskus syön marjat ennen illallista.
Viritän ansan.
Oksidantit eivät aavista mitään vaan luulevat pääsevänsä hapettamaan.
Pidän marjoista, mutta tiedättekö, ketkä rakastavat marjoja?
Ystävienne lapset.
Kun ystävien lapset tulevat kylään, marjat on hyvä piilottaa parsakaalin alle.
Se on ankara asia opittavaksi. Kaverini tuli lapsensa kanssa kylään.
Hyvänä isäntänä tarjosin naposteltavaa, virvokkeita ja marjoja.
Iloitsin heidän ilostaan.
Sitten tajusin, ettei tyttö ymmärrä, miten kalliita marjat ovat.
Hän söi niitä ihan hulluna.
Kourakaupalla.
En ollut aiemmin nähnyt marjoja pideltävän näin.
Ei marjoja syödä noin.
Noin esitellään ihmisuhrin sydän.
Olin hiljaa, koska marjat tekevät hyvää,
mutta ajattelin itsekseni, ettei tuo ole kohtuullista.
Yritin esittää relaa, mutta asia kiusasi minua.
Se kiusasi niin, etten pysynyt aikuisten keskustelussa mukana.
En tiennyt, mistä aiheesta puhuimme, koska tein tappioarviota.
"Ettekö huomaa mitään? Meitä ryöstetään."
En tiennyt, mitä tehdä. Yritin näyttää, miten marjoja syödään.
Yritin näyttää mallia.
"Mitä jos ottaisit vain yhden?
Katso marjaa ja ihaile sen väriä sekä tekstuuria. Ole läsnä.
Pureskele rauhassa ja nauti.
Kun kuppi on tyhjä, se riittää tältä päivältä. Valmista tuli."
Tyttö ei tajunnut vihjettä.
Turhauduin ja aloin syödä marjoja niin nopeasti kuin pystyin.
Piilotin niitä ruokatorveeni.
Yksi asia on hyväksyttävä.
Kun lapsia on mukana, ajanvietto on arvaamatonta.
Kaikkea sattuu. Olin taannoin kaverin luona kylässä.
Meitä oli muutama juomassa oluita nuotiopaikan äärellä. Hauskaa ajanviettoa.
Sitten kaverin lapsi tuli ulos ja alkoi tentata isäänsä.
Tarkoitan sitä, kun lapsi varoittamatta tulee -
ja esittää tiedekysymyksen kaiken kansan edessä.
Tuli hiljaista.
Kaverillani oli vaikeuksia selittää, miten kuu toimii.
Minua jännitti hänen puolestaan, koska hän tiesi meidän kuuntelevan.
Mekin halusimme tietää.
"Hyvä kysymys. Miksi se tosiaan on tuollainen?"
Emme tienneet vastausta, mutta arvioimme kaverin selitystä.
Lapsille pitää joskus yksinkertaistaa asioita,
mutta joskus vain tajuaa, että kaveri onkin tyhmä.
Lapset voivat paljastaa, mikä aikuisen kunto on.
Vein sukulaistyttöni leikkikentälle.
Kaikki oli hyvin, kunnes riipuntasilta aiheutti ongelmia.
Aioin näyttää tytölle, miten homma hoituu.
Huomasin, että olen menettänyt riipuntavoimani.
En tiennyt, että sen taidon voi menettää näin varhain.
Se on mennyttä. Sydämeni särkee tieto,
että jossain vaiheessa menin riipuntasiltaa viimeisen kerran.
Eikä kukaan edes ottanut siitä kuvaa.
Luulin pystyväni siihen, koska osaan vetää muutaman leuan.
Riipuntasillassa roikutaan yhden käden varassa ja keinutaan.
Siinä tulee G-voima mukaan.
Olin unohtanut G-voiman.
Aloitin ekalla tangolla eteenpäin vievän liikkeen.
Kun G-voima alkoi kasvaa, tunsin kipua tässä.
Kiertäjäkalvosimeni sanoi:
"Nyt on paras päästää irti -
tai repeydyn irti vartalostasi."
Sain myös henkisen vamman.
Halusin opettaa lapselle kivan taidon, jota hän voi kehittää harjoittelemalla.
Sen sijaan osoitin hänelle, miten nopeasti keho rapistuu.
Olen myös nähnyt videoita terroristeista treenaamassa riipuntasillalla.
Ennen se vaikutti aina typerältä, mutta nyt pidän heitä aika urheilullisina.
Heistä voi olla harmia.
Olen kiitollinen, että saan esiintyä tällaisissa teattereissa.
Se on oikein mukavaa.
Aina ei ole tällaista.
Yksi viimeisimmistä Losin keikoistani oli seksikaupassa.
Tykkäsin siitä keikasta, koska pysäköinti oli ilmainen.
Siitä minä innostun.
Settini jälkeen kiertelin kaupassa -
ja löysin karkista tehdyt syötävät rintaliivit.
Olin utelias, mutta ne ovat nuorten juttu.
Minä en enää syö niin paljon karkkia.
Voin maistaa vähän, mutta säästän loput myöhemmäksi.
En minä nyt kokonaisia rintaliivejä syö.
En syö kaikkea karkkia. Saan siitä vielä päänsäryn.
Alushousujen on paras olla särkylääkettä.
Olisiko mitään aikuisempaan makuun sopivaa?
Mitä jos karkkirintaliivien sijaan olisi tummasta suklaasta tehdyt nännisuojat?
Kitkerät. Kaakaota vähintään 75 prosenttia.
Voi suklaa olla 85 prosenttistakin. En pelkää.
Otin rintaliivirasian käteen ja katsoin takaa ravintosisällön.
Mikä on liivien proteiinipitoisuus?
Yllätyin, kun sokeria oli kahdeksan grammaa.
Ei paha.
Jos tekee mieli makeaa, kahdeksan grammaa on kohtuullinen määrä.
Kun katsoin tarkemmin, liiveissä oli 26 annosta.
Hemmetti, yksissä liiveissä!
Yleensä meitä on huoneessa vain kaksi.
Resepti olikin suunniteltu ryhmälle.
Hyvät rintsikat nyyttäreihin.
"Kertokaa, kun haluatte jälkkäriä. Mimmi on lämmittänyt sen."
En pysty syömään 26 annosta yksin.
En mitenkään.
A1C-arvoni on koholla.
Olen jo esidiabeetikko.
En voi menettää jalkaa tissin takia.
Äiti suuttuisi.
Hän teki sen jalan.
Pääsin hiljattain näkemään perhettäni Houstonissa.
Pääsin käymään talossa, jossa kasvoin.
Sinne on kiehtovaa palata tässä iässä,
koska nyt huomaan asioita, joita en lapsena huomannut.
Nyt esimerkiksi huomaan, että valaistus siellä on masentava.
Nyt asia on päivänselvä,
mutta lapsena en koskaan tajunnut, missä vika oli.
Lapsena vain mietin, miksi kotona oli niin surullista.
Lapsuuteni oli lähes hyvä.
Olisimme vain tarvinneet lamppuja.
Valaistus olisi helppo korjata,
mutta ensimmäisen polven siirtolaisille vibat eivät ole tärkeitä.
He luulevat, että ambienssi on Jay-Z:n vaimo.
Useimmissa huoneissa on vain yksi kattovalo keskellä huonetta.
Täydellinen valaistus kuulusteluun.
Varjot ovat hyvin dramaattisia.
Kun kävelee sisään, silmäpussit ovat yhtäkkiä turpeat.
Vanhempani eivät olleet onnettomia.
He vain näyttivät siltä kuin aikoisivat kertoa kummitusjutun.
Serkullani oli huonot oltavat,
koska setäni asensi heidän kotiinsa liikaa loisteputkia.
Ne voivat olla energiatehokkaita,
mutta teko ei ollut rakastava.
Valaistus ei ollut kodikas vaan karmiva.
Loisteputkivalo on lähinnä ääntä.
Sen kuulee ennen kuin edes pääsee perille.
Kylässä ei halua viipyä.
Loisteputki pörisee kuin paarma -
ja lämmittää kuin ruumiinavauspöytä.
Se luo tunnelman paniikkikohtaukselle.
Vartuin talossa, jossa ei käytetty kenkiä.
Sehän tarkoittaa sitä,
että kengät pitää pysähtyä ottamaan pois ennen kuin saa jatkaa sisälle.
Kaikilla kavereillani ei eletty niin.
Kun pääsin heille kylään,
oli jännittävää kokeilla niin eksoottista asiaa.
Eräänä kesänä kaikki naapuruston lapset kokoontuivat Markin luokse,
koska hän oli saanut Street Fighter II:n Super Nintendolle.
Se oli iso juttu siihen aikaan.
Minä odotin eniten sitä, että sisälle sai mennä pysähtymättä.
Aioin mennä suoraan sisään.
En aikonut jäädä viipyilemään eteiseen vaan mennä syvälle sisälle.
Aioin mennä olohuoneeseen asti.
Halusin kokeilla, miltä matto tuntuu kengät jalassa.
En ollut koskaan kävellyt kodin läpi sellaisella pidolla.
Ilmastointikin oli asetettu alle 27 asteeseen.
Aivan kuin perhe olisi asunut hotellissa.
Kaiken huippu oli kylpyhuone.
Sisustus saattoi olla sellainen,
että kylpymatolle piti astua kengät jalassa.
Minulle sellainen oli pyhäinhäväistys.
Matto on ensimmäinen asia, jolle astutaan suihkun jälkeen.
Kotona en voisi ikinä astua siihen kengillä.
Kylässä teki mieli kokeilla.
Hyvänä ystävänä en kokeillut.
Jos välitän kaveristani, väistän kylpymattoa.
Menen kylppäriin näin.
Tämä on rakkautta.
Ystävät eivät aina näe, mitä teen heidän vuokseen.
Rakkaus ei kerskaile.
Omassa kodissani pyrin elämään kengättömästi,
mutta en sataprosenttisesti.
Joskus pitää joustaa.
Joskus on kiire, kengät ovat jo jalassa -
ja ulkona huomaa, että lompakko unohtui.
Kenkäruljanssiin ei kuitenkaan ole aikaa,
joten edessä on erityistilanne.
Tänään mennään sisään kengät jalassa.
Silloin ei kävellä normaalisti,
vaan asunnon läpi mennään kuin lattia olisi laavaa.
Se näyttää sekolta,
mutta perustuu tieteeseen.
Tiedän, mitä teen.
Pitkät askeleet vähentävät kontaminaatiopisteitä.
Päkiöillä kulkeminen pienentää askeleen pinta-alaa.
Liikkuminen on nopeaa kolmen sekunnin säännön vuoksi.
Näitä pelejä pelaa kireä ihminen,
joka esittää hallitsevansa omaa elämäänsä.
Kovin moni asia maailmassa ei ole käsissämme.
Aina silloin tällöin olen kiertueella,
ja hotellihuoneen patja on elinkaarensa päässä.
Sitä sattuu.
Yleensä patja on vain vähän löysä.
Tässä taannoin hotellissa oli ihan hyvältä näyttänyt muotoutuva patja.
Siinä ei näkynyt mitään vikaa, mutta maatessa tunsi jotain.
Siinä tuntui jonkun toisen muoto.
Painauma oli tarkkarajainen.
Patjassa oli tyhjyys, jonka oli luonut poissa oleva keho,
mutta jonka rajat oli määrittänyt kehon poissaolo.
Makasin suuremman miehen muodoissa.
Olimme eri muotoisia. En ollut siihen lukkoon kuuluva avain.
Minussa oli kulmia siinä, missä hänessä oli kurveja.
Tuntui kuin olisin maannut pikkuruisessa skeittipuistossa.
Lienettekö huomanneet aurastani,
että olen kokannut salottisipuleilla?
Kyllä te sen näette.
Minä hehkun.
Salottisipulit ovat hyviä. Löysin ne vastikään.
"Mitäs tämä on, sipuli? Et kertonut herkullisesta serkustasi.
Mistä päin hän on? Hän tuoksuu erilaiselta."
Sipuli ja salotti ovat samankaltaisia, mutta niitä ei kohdella samoin.
Sipuleita pidetään itsestäänselvyyksinä. Niitä ostetaan liuta ja heitetään pimeään.
Kun kotiin tuo salottisipulin, mielessä on suunnitelma.
Tänä iltana noudatetaan reseptiä.
Tänään pannaan parasta. Mandoliinikin otetaan esiin.
Käteen vedetään Michael Jackson -hansikas sormenjälkien säästämiseksi.
Olen kokeillut kaikenlaisia maustekasveja.
Viimeksi minulla oli purjovaihe.
Rakastan purjoa, mutta kadun, koska välttelin sitä pitkän aikaa.
Ensimmäinen purjo nimittäin on pelottava.
"Onpa siinä roteva kevätsipuli.
Mikä juttu sekin on?
Yritän syödä luomua, eikä purjo läpäise dopingtestiä.
Se on liian paksu.
Miksi sen annettiin kasvaa noin isoksi?
Varmaan se unohdettiin. Se olisi pitänyt korjata vuosia sitten.
Olisivat jättäneet sen rauhaan. Siitähän oli kasvamassa jo puu."
Rakastan ruoanlaittoa.
Rakastan yrttien ja mausteiden voimaa.
Se on maagista.
Yksi vakiomausteistani on jeera.
Se on hyvä mauste.
Monet eri kulttuurit ympäri maailman käyttävät tuota samaa maustetta.
Sen makuprofiili on syvä ja maukas.
Se on hieman tunkkainen ja aavistuksen hikinen.
Se on juhlava mauste.
Aina kun haistan jeeran, ajattelen, että keittiössä haisee joltakulta muulta.
"Hei vaan.
Täällä haisee kuin joku olisi tehnyt kevyitä pihatöitä.
Kiitos. Haen sinulle lasin vettä.
Tule sisään seksikkäine hajuinesi."
Joskus kun olen syönyt monta kertaa putkeen ulkona,
yritän parantaa tapani tekemällä terveellisen smoothien.
Menen aina liiallisuuksiin,
koska tungen smoothieen kaiken, mitä olisi pitänyt syödä.
Siihen menee salaatteja, kaikenlaisia hedelmiä,
pähkinöitä, sieniä, pellavansiemeniä, kurkumaa ja pippuria.
Smoothiestani tulee tummanharmaata.
Ja se on paksua.
Se näyttää ihan märältä betonilta.
Se on kamalaa eikä mene pillin läpi.
Minun smoothieni pitää juoda veitsellä ja haarukalla.
Se on liian paksua, joten siihen pitää lisätä nestettä.
Kiva, nyt smoothieta on kahdeksan litraa.
Silloin pitää pyytää tyttöystävä hätiin: "Tein sinullekin välipalaa. Anteeksi."
Minulla ei ole kokkikoulutusta.
Opin tehdessä ja improvisoin hetkessä.
En tee samaa ruokaa kahdesti, koska en tiedä, miten sen tein.
Jos tyttöystäväni pitää ruoasta, käsken nauttia, koska toiste sitä ei saa.
"Tänä iltana meitä siunattiin."
Yleensä minä laitan meillä ruoan,
mutta toisinaan tyttöystäväni ostaa keittiötyövälineen, jota emme käytä.
Säilytystilaa se vie.
Kerran hän toi rotevan valkosipulipuristimen.
Se aiheutti laatikossa monta ruuhkaa.
Tiedättehän, kun yrittää avata laatikkoa -
ja toisen käden pitää rauhoitella kaikkia välineitä.
"Relatkaa vähän.
Ei mitään hätää, minä tässä vain.
Miksi olette levottomia?
Kaikki ovat ihan sekaisin. Pihditkin ovat ihan hermona."
Sitten rystyset naarmuuntuvat, koska laatikoita ei maalata sisältä.
Kerran tyttöystäväni osti spiraalileikkurin,
jotta voimme tehdä kesäkurpitsanuudeleita, joista kukaan ei innostu.
Surullista oikeastaan.
Ensin leikkuri saa innostumaan.
Tulos tosiaan näyttää nuudelilta.
Ihan totta!
Syvällä sisimmässä nuudeleihin haluaa uskoa. "Kenties.
Kenties ne ovat nuudeleita."
Syödessä kuitenkin tietää, että kasvisnyöriä se vain on.
Herätys, hölmö.
En pysty katsomaan tieteisjännäriä ja syömään kesäkurpitsanuudeleita.
Sillä on rajansa, mihin pystyn uskomaan.
Voin uskoa, että tulevaisuuden robotit aikamatkustavat tuhoamaan meidät -
tai voin teeskennellä, että tuo on spagettia.
Kerran tyttöystäväni toi kotiin japanilaisen sipuliveitsen.
Kahvan päässä on kahdeksan terää. Yksi leikkaus, kahdeksan viiltoa.
En käyttänyt sitä koskaan.
Vuosi sitten siivosin, enkä muistanut, mikä se veitsi oli.
Siinä oli tuppi, ja otin siitä väärin kiinni.
Kun otin tupen pois, kaikki kahdeksan terää viilsivät sormeani.
Sitten heitin veitsen pois!
Se oli ainoa kerta, kun veistä käytettiin.
Se oli vuosia käyttämättömänä odottaen iskuhetkeään.
Sen teränjälki oli vaikuttava.
Se oli tasavälisin saamani vamma.
Lääkärin mukaan haavani olivat ravintolatasoa.
Etsiskelen tällä hetkellä uutta miniuunia.
On taas tullut sen aika.
Meillä ihan perusmalli. Se on kymmenen vuotta vanha.
Se toimii yhä, mutta nykyään myös silloin, kun ketään ei ole kotona.
Se alkaa olla liian hyvä.
Punnitsemme hyviä vaihtoehtoja.
En ole varma, mutta minulla saattaisi vihdoin olla varaa Brevilleen.
Ehkä.
Minun pitää laskeskella vielä.
Se on kallis, mutta kaunis, ja ystäväni pitävät omistaan.
Sitten mieleeni juolahti eräs asia. Jos Breville on niin hyvä,
miniuuni saattaa olla viimeiseni.
Ajatus tuntuu raskaalta.
En ole valmis sellaiseen. Haluan vain rapeita dinonugetteja.
Nyt sitten aloin miettiä kuolevaisuuttani.
Mietin, kenelle suon tämän perintökalleuden.
Kenellä sukulaislapsella riittää karismaa Antiikkia, antiikkia -ohjelmaan?
Minulla on vielä tänäkin päivänä lapsuudessa opittua nuukuutta.
Minulle tuottaa vieläkin vaikeuksia käyttää kokonaista talouspaperia.
Haluan repiä sen kahtia ja antaa toisen puolen kullalleni.
Tai sitten jätän puolikkaan rullalle ja rullaan sen taas nätiksi.
Jos saan ravintolassa kosteuspyyhkeen, en käytä sitä heti.
Työnnän sen taskuun.
Säästän sen myöhemmäksi. Se on liian hieno tähän hetkeen.
Pyyhe on yksittäispakattu, joten sen käyttö on sitoumus.
Käyttöön on vain yksi mahdollisuus.
Tilaisuus on käytettävä hyvin.
Pyyhe kulkee mukana, jotta on valmis.
Elämä jatkuu.
Aina silloin tällöin tulee tilanne, jossa miettii,
onko nyt oikea hetki.
Ei vielä. Sotku ei ole niin paha.
Tarjolla on lautasliinoja ja kondenssivettä, joten voin tehdä näin.
"Ei tähän tilanteeseen kannata tuhlata kosteuspyyhettä."
Siksi tilaisuutta jaksaa odottaa.
Sitten tulee kosteuspyyhkeen arvoinen tilanne.
Tilanne on jännittävä.
Kun kääreen avaa, kaikki neste onkin haihtunut.
Sitten rasvanäppinsä putsaa -
käytännössä käytetyllä raikastusliinalla.
Teknisesti ottaen olen aikuinen,
mutta koen, että minulla on vielä matkaa täyteen aikuisuuteen.
Yritän vähitellen patistaa itseäni.
Joskus katson kauhuelokuvan -
ja menen sen jälkeen pimeään huoneeseen,
mutta en pane valoja päälle vaan yritän olla rohkea.
Silloin pitää kulkea normaaliin tahtiin eikä liikkua nopeasti.
Omassa kodissa pitää liikkua kuin omistaja.
Jos alkaa kipittää, kummitukset tietävät, että pelkää.
Niille ei pidä antaa sitä tyydytystä.
Minä olen viilipytty, hoidan hommani -
ja käännyn lähteäkseni.
Olen viilipytty.
Melkein perillä. Käytävän valo näkyy.
Viimeiset kolme askelta juoksen.
Oviaukossa hyppään valoon.
Takajalkaa ei saa ojentaa ilmassa liikaa,
koska siihen kummitukset tarttuvat ja kiskovat kohti turmiota.
Parempi on juosta, loikata ja vetää jalka mukaan.
Sitten pitää päästää pelkurimainen ääni.
Tuo muuten oli "hui" taiwaniksi.
Joskus yritän olla rohkea, kun menen suihkuun.
En odota veden lämpenemistä. En edes kokeile.
Minä vain kävelen suihkuun kuin soturi.
Kova homma.
Jos haluaa olla oikein rohkea, hanaa ei pidä avata ollenkaan.
Kokeilkaa tätä tänään. Menkää kotiin ja riisukaa.
Sitten astutte kuivaan ja hiljaiseen suihkuun.
Tuntekaa jännite.
Tunne on erilainen. Ei yhtään neutraali.
Katsokaa suihkupään reikiä.
Sitten ojennatte kätenne -
ja annatte mennä.
Ei saa hätkähtää.
Ei saa estää.
Olkaa rohkeita.
Kun kummitukset näkevät,
ne säikähtävät.
Vainoajasta tulee vainottu.
Ne ajattelevat: "Ihan hullu tyyppi. Tänne ei kannata jäädä."
Sitten ne häipyvät.
Kun tunnette hengen katoavan, sanotte:
"Böö."
Yritän juhlia elämän pieniä voittoja.
Saavutin uuden virstanpylvään, kun aloin ostaa hammasharjoja monipakkauksissa.
Suuren osan elämästäni olen elänyt hammasharjasta hammasharjaan.
Ei varahammasharjoja. Ostin aina irtokamaa.
Käytin harjaa, kunnes yksikään harjas ei osoittanut samaan suuntaan.
Sitten jatkoin sen käyttämistä, koska uskottelin itselleni,
että harja oli tehokkaampi koska se oli niin villainen.
Harjakset vahvistuvat.
Pian harja on valmis keittiötehtäviin.
Monipakkaus tuo turvallisuuden tunnetta.
Tuntuu hyvältä tietää,
että voin ottaa käyttöön uuden harjan, jos haluan.
Eikä haittaa, jos haluat yökylään. Voit ottaa neljä kaveria mukaan.
Monipakkauksessa parasta on, että saa valita värin.
Se on tilaisuus. Mieti rauhassa, ole määrätietoinen, tunne itsesi.
Mikä väri tarjoaa energiaa, jota juuri nyt tarvitset?
Sininen on rauhoittava. Se on rauhallinen kuin meri.
Punainen on hauska, mutta pikkuisen tuhma.
Violetissa on voimaa.
Valitsen violetin vain, kun haluan muuttaa elämäni suuntaa.
Elämä ei aina ole mallillaan.
Ehkä on tehnyt useita itsetuhoisia päätöksiä,
ja tulee aika muuttaa käytöstä omien arvojen mukaiseksi.
"Hyppää kyytiin, violetti hammasharja.
Lähdetään matkaan.
Meillä on plakkia ja demoneita voitettavana."
Tietysti haluan olla parempi ihminen.
Minä yritän, ja minulla on halu oppia.
En vain aina saata asioita loppuun asti.
Siksi tietokoneellani on niin paljon avonaisia välilehtiä.
Netissä on paljon resursseja, joista olisi minulle hyötyä.
Mutta ei tänään.
Myöhemmin.
Lähetä silti se linkki.
Haluan linkin. Avaan välilehden. Minulla on järjestelmä.
Mitä enemmän välilehtiä on, sitä pienemmiksi ne muuttuvat.
Ensin ne ovat tällaisia.
Oho, nyt siinä ei ole enää tietoa.
En tiedä, mitä tämä edustaa, ja samanlaisia on liuta.
Asiaan liittyy häpeää.
Jos tapaamisessa pitää jakaa näyttö, sitä näyttöä ei halua jakaa.
Pitää avata uusi ikkuna ja esittää, että kaikki on hyvin.
"Ei hätiä. Olen osakkeenomistajien asialla."
Välillä selain haluaa päivittää.
"Mutta entäs kokoelmani?"
Selain on vain: "Ei hätää, me avaamme kaikki välilehdet uudestaan.
Niitä on kyllä aika paljon. Käyttäisit kirjanmerkkejä."
Muutaman vuoden välein tietokone kaatuu täysin.
Silloin välilehdet katoavat ikiajoiksi.
Menetyksen tunne on musertava.
Sitten tulee vapauden tunne.
"Kiitos, että teit sen, mihin en itse kyennyt."
En ole varma, parantaako kaikki teknologia elämäämme.
Ainakin se tekee joistakin elämän osa-alueista outoja.
Kadotin taannoin kuulokkeeni.
Ne jäivät Atlantic Cityn lähistölle, enkä saa niitä takaisin.
Teknologian avulla näen, mitä niille kuuluu.
Jos haluan, voin katsoa, missä ne ovat.
Se ei ole terveellistä.
Tiedän, missä ne elävät ja käyvät töissä.
Tiedän, että niitä ladataan säännöllisesti.
Ne ovat jatkaneet elämäänsä.
Minä taas olen sekaisin. Voisin tehdä valinnan: "Unohda laite."
En halua unohtaa!
En halua päästää irti. "Menetin sinut jo kerran, tyttöseni.
Pariudutko noin vain ihan kenen tahansa kanssa?"
Yritän olla jäämättä kiinni kuluttamiseen ja materiaan.
Yritän myös pitää huolta tavaroistani.
Ostin nämä silmälasit. Käytän piilareita fyysisessä toiminnassa,
kuten koristreeneissä tai strippiklubilla.
Jos käy strippiklubilla ja istuu lähellä lavaa,
on todennäköistä, että tanssija ottaa lasit pois päästä.
Minulle on käynyt niin yli kaksi kertaa.
Jos tanssija haluaa esittää seksikästä kirjastonhoitajaa, mikäs siinä.
Käyttäköön silti omaa rekvisiittaansa.
Tämä ei ole lelu vaan lääketieteellinen apulaite.
Yleensä niihin saa koskea vain optikko,
mutta koska tanssijalla ei ole vaatteita, teen poikkeuksen.
Tanssija ottaa lasit ja laittaa ne nenälleen.
Sitten hän katsoo viettelevästi.
Tilanteen pitäisi olla seksikäs, mutta minä joudun tihrustamaan.
"Hänellä taitaa olla neljä nänniä."
Sitten tanssija ottaa lasit päästä -
ja antaa niille kierroksen ympäri kehoa.
Laseilla näyttää olevan hauskaa.
Minä en näe, mitä lasit näkevät.
Niitä ei ole liitetty Bluetoothilla takaraivolohkooni.
Kun saan lasit vihdoin takaisin, linssit ovat aivan tuhruiset.
Niissä on tissinjälkiä.
Onhan se henkilökohtaista palvelua, mutta en innostu rikostekniikasta.
Koska en ottanut puhdistusliinaa mukaan, näen esityksen matalalla resoluutiolla.
Jouduin pitämään taukoa kiertue-elämästä ja menemään palvelemaan valamiehistössä.
En yrittänyt tulla valituksi, mutta olin ykkösvaraus.
Ensin olin ylpeä, mutta sitten huolestuin.
Jos minä olin ykkösvaraus, tämä joukkue ei selviä pudotuspeleistä.
Valintaprosessi käytiin läpi, homma oli jo selvä,
kun valamies numero kolme pyrki eroon tehtävästä.
Hän sanoi hakeneensa työpaikkoja ja ounasteli tulevaa haastattelua.
Tuomari vilkaisi miestä ja päätti, että tämä pysyy valamiehistössä.
Tuomari tuomitsee.
Näkemänsä perusteella hän tuomitsi, ettei mies ollut saamassa töitä.
Tuomari totesi, ettei miestä voida palkata.
Sitten hän teki miehestä työtoverini.
Aloin kyseenalaistaa järjestelmää.
Ajatuksena valamiesvelvollisuus on jalo.
Todellisuudessa homma on aika sattumanvaraista.
Valtiovalta kysyy: "No, oletko vapaa?
Meillä on tilanne aiheesta, josta sinulla ei ole kokemusta -
ja johon sinulla ei ole mielenkiintoa.
Lisäksi on kaksi puolueellista osapuolta,
jotka yrittävät osoittaa päinvastaiset mielipiteensä oikeiksi.
Sitten sinä saat kertoa, mikä on totuus.
Kyllä sinä osaat."
Tehtävään liittyy paljon paineita.
Oikeus on pyhä. Siellä voi oikaista vääryydet.
Ihmiset pukeutuvat sen mukaan. Tuomarilla on kaapu.
Lakimiehillä on räätälöidyt puvut. Tilaisuus on muodollinen.
Paitsi valamiehistölle.
Valamiehistö näyttää siltä, ettei lopputuloksella ole väliä.
Pukeudumme kertoaksemme oikeudelle,
että velvollisuus ei osunut ihanteelliseen ajankohtaan.
Emme tehneet hyvää työtä.
Oikeudenkäynti kesti kolme viikkoa, eikä kukaan ottanut muistiinpanoja.
Kaikki vain ajattelivat muistavansa kaiken.
Kun tuli päätöksenteon aika, toimimme vibojen mukaan.
"Enpä tiedä.
Olisiko syyllinen?"
Kuulostaa kamalalta, mutta relatkaa. Kyse oli siviilikanteesta.
Yhdysvaltalainen yhtiö haastoi kanadalaisen yhtiön,
joten valitsimme kotijoukkueen.
Annetaan faneille, mitä he haluavat.
Harkinta-aikamme oli lyhyt.
Aloitimme aamuyhdeksältä ja olimme valmiita kymmenen yli.
Oikeudenkäynnin aikana maksoimme omat lounaamme,
mutta saimme tietää,
jos päätös venyy yli puolenpäivän, oikeus maksaa lounaan.
Siksi olimme yksimielisiä siitä,
ettemme kertoisi päätöstämme heti.
Tarjosimme oikeutta vasta, kun meille oli tarjottu kalkkunaleipää.
Quid pro voikkari.
Pidimme päätöksen itsellämme kolme tuntia ilmaisen ruoan vuoksi.
Leivät olivat keskinkertaisia.
Niitä ei kannattanut odottaa. Ne eivät olleet edes kaloriensa arvoisia.
Valamiehistönä osoitimme huonoa arvostelukykyä loppuun asti.
Saimme, mitä ansaitsimme, joten järjestelmä toimii.
Iän myötä huomaan kääntyväni enemmän luonnon puoleen.
Sieltä löydän nykyään rauhani ja iloni.
Jopa juhlat ovat alkaneet siirtyä ulkoilmaan.
Kävin kaksissa ulkoilmapolttareissa.
Ensimmäiset olivat kaverini Louisin polttarit. Kävimme Costa Ricassa.
Se on trooppinen paikka.
Paljon vesiaktiviteetteja. Olimme usein märkiä.
Viisitoista nelikymppistä jätkää -
huonosti istuvissa uimasortseissa.
Näin kaikkien kamujeni persvaot.
Se ei ollut valintani.
Kun epäilee, että lähistöllä on persvako,
elämässä on lähes mahdotonta edetä.
Asia on pakko varmistaa. "Hetki vain."
"En halunnut tehdä tuota."
Persvako on magneettinen.
Se on kuin muka-tissivako.
Se vaatii huomiota imitoinnin voimalla.
Silmät hakeutuvat luonnollisesti kasvavaan varjoon.
"Mikä on tämä mysteeri, jonka mieleni tahtoisi ratkaista?"
Kyse ei ole valinnasta vaan vaistosta. Dopamiinista tai jostain.
Sen voima on väkevä.
Samalla periaatteella suunnitellaan kasvitieteellisiä puutarhoja.
Polku on aina mutkitteleva, jotta mieli pysyy uteliaana.
"Mitä tuon mutkan takana on?
Haluaisin oikeastaan tietää."
Joskus mutka johtaa kauniin begoniapenkin luo.
Joskus mutkan takana odottaa kamun peffa.
"En minä tuohon puutarhaan kuulu.
Sinne on pääsy vain henkilökunnalla."
Toiset polttarit olivat reppuretki.
Ei mikään hostellimatka vaan luontoon.
Oletteko käyneet vaeltamassa?
Muutama. Juuri oikea määrä.
Oikea määrä, koska meidän ei tarvitse enää elää niin.
Hullu valinta.
Vaeltaminen on kovaa hommaa toisin kuin retkeily, joka on rentoa.
Telttaretkelle ajetaan autolla -
ja sitten leiriydytään.
Vaellusreissulla ajetaan ei-leiripaikalle.
Ajetaan tien varteen, nostetaan kamat selkään -
ja kiitetään autoa. "Minä jatkan tästä."
Seuraavan 40 kilometrin ajan leikin olevani auto.
Olen maastossa. Olen Subaru.
En ollut koskaan käyttänyt rinkkaa.
En ollut omistanut tai käyttänyt rinkkaa. Ne ovat isoja.
Lapsenakaan en pitänyt niistä. Mittasuhteet tuntuivat vääriltä.
Liikaa reppua ihmiseen nähden.
Minä olen perus JanSport-tyyppi.
Repun kuuluisi ulottua täältä tänne.
En tykkää rinkkojen koosta.
Ne nousevat pään yli.
"Hei!
Mitä meinaat? Sinähän olet reppu.
Alas siitä."
Kaveri halusi polttareiksi vaelluksen. Se ei ole perinteistä.
Hän on henkinen tyyppi, joten en yllättynyt.
Ajattelin, että juominen ja stripparit jäisivät väliin.
Kaveri päätti jättää myös suojan ja sähkön väliin.
"Juhlitaan!
Mutta pidättäydytään samalla hauskasta ja mukavuudesta."
Kukaan muu ei tullut.
Polttariporukka koostui minusta ja hänestä.
Kaksi jätkää erämaassa neljän päivän ajan -
tekemässä toisilleen jokailtaisia punkkitarkastuksia.
Vaelluksesta tuli vahingossa romanttinen.
Kysymys kuuluu, tekisikö isompi poikamäärä juhlista vähemmän homot?
En tiedä. Matikka ei taida riittää sen yhtälön ratkaisemiseen.
Vaelsimme Pohjois-Kalifornian rannikolla. Siellä oli kaunista.
Useamman kerran matkan aikana -
huomasin katselevani merinäkymää kalliolta.
Kauneus oli mykistävää.
Silloin kiitin ystävääni retken järjestämisestä.
"Tämä on ainutkertainen kokemus, koska tuskin teen tätä toiste."
Hän taas kiitti minua, koska muuten hän olisi ollut yksin.
Seisoimme hiljaa ja imimme itseemme maiseman majesteettisuutta.
Sitten mietin: "Voisin tappaa hänet nyt."
"En halua, mutta tämä olisi paras hetki."
En halua satuttaa ketään, mutta rakastan tilaisuuksia.
Luonnossa on jotain, mikä rauhoittaa ja luo yhteyden universumiin.
Se saa miettimään syvällisiä kysymyksiä.
"Olenko murhaaja?"
Neljä päivää erämaassa riitti muuttamaan näkökulmaani.
Kun palasin, en ollut uskoa, miten hyvin asiamme ovat.
Perusasiat, kuten roskis.
Olkaa neljä päivää ilman roskista niin huomaatte,
miten maaginen astia se on.
Siihen voi laittaa mitä tahansa,
eikä roska enää ole omalla vastuulla.
Siitä tulee yhteiskunnan ongelma.
Itse siitä ei tarvitse murehtia, kyllä tyttärentytär keksii ratkaisun.
Olin kuin taapero.
Hinguin innosta päästä pöntölle kakalle.
Pönttö on oikea nautinto.
Me kaivelimme koloja neljän päivän ajan.
Pikku vinkki.
Jos käytte vaelluksella, kaivakaa kolo jo illalla.
Olkaa ennakoivia.
Kaivakaa kolo ruoan jälkeen, kun putki on jo ladattu.
Koloa ei halua kaivaa hädän hetkellä.
Koloa ei halua kaivaa pakon edessä.
Jälki on rumaa.
Heräsin toisena päivänä pieneen hätään.
Nappasin lapion, eikä ajatus kulkenut.
Käännyin väärään suuntaan ja päädyin kovaksi korventuneelle alueelle.
En saanut pintaa rikottua.
Olin epätoivoinen. Luulin joutuvani hautaamaan ruumiin jälkikäteen.
Tavallaan järkevää. Sitten tietää, miten suuri ruumis on.
Kun kaivaa ennakolta, joutuu arvelemaan.
Ovatko silmät isommat kuin takalisto?
Ensimmäisessä kolossani ei ollut tarpeeksi koloa.
Yritin haudata jätöksen, ja siitä tuli pieni kumpu.
Jälkiä ei saisi jättää, ja minä muutin maaston muotoa.
Nyt karttaa joudutaan muuttamaan.
Vaellus oli ikimuistoinen. Näimme kauniita eläimiä.
Upeimpia näkyjä oli täysikasvuinen mustakarhu.
Kun näimme sen, se kiipesi todella jyrkkää mäkeä.
Sen voiman ja vauhdin näkeminen -
musersi minut.
Minulla nimittäin oli suunnitelma.
Jos kohtaisin karhun,
harhauttaisin vasemmalle ja kääntyisin oikealle.
Kun näin karhun kiipeävän, tajusin, ettei suunnitelma ollut realistinen.
Harhauttaisin vasemmalle ja kuolisin.
Jos joudun karhun hyökkäyksen kohteeksi, joudun vain olemaan läsnä.
Pitää hyväksyä asiat, joita ei voi muuttaa.
Hengitä sisään ja ulos.
"Mitä tapahtuu? Että olenkin herkullinen.
Olen liian herkullinen metsään.
Onko reisilihas sitkeää?
Lihakseni ovat jumissa vaeltamisesta.
Olisit napannut minut viime viikolla kotoa. Silloin olin murea."
Ensimmäisenä päivänä vaelsimme 13 kilometriä.
Olimme syvällä karhujen mailla.
Kenttää ei ollut eikä pimeällä nähnyt omaa kättään.
Ryömimme telttaan.
Vedin vetoketjun kiinni.
"Nyt kai olemme turvassa.
Onko ok, jos olemme molemmat kanttuvei kahdeksan tuntia?
Olemmehan me sisällä."
Teltta on sisätila, koska tein näin ylös asti.
Telttakankaasta tuli voimakenttä.
"Jos emme näe niitä, mistä ne tietävät meidän olevan täällä?"
"No niin, karhut, nyt nukkumaan. Kuulitte vetskarin. Hyvää yötä."
Tunsin olevani enemmän vaarassa, koska makuupussini oli oven vieressä.
Sitten tajusin, että karhu tuskin käyttää oikeaa sisäänkäyntiä.
Se tulee seinästä läpi kuin voimamies.
Olisi karmivampaa, jos karhu käyttäisi vetoketjua.
Tuo on niin pelottava kohta, että menen itsekin kananlihalle.
Me…
Kiitos. Esitystä on vielä vähän jäljellä,
mutta haluaisin tässä vaiheessa kiittää, että olette tulleet paikalle.
Minä…
Kiitos. Tämä ei ole minulle mikään itsestäänselvyys.
Olen tehnyt stand-upia 23 vuotta.
Tämä on eka iso kiertueeni, ja näytökset ovat loppuunmyytyjä.
Aika hullua.
Tämä on unelmien täyttymys. Totta puhuen, tavoitteeni on aina ollut hioa taitojani.
Halusin kehittyä paremmaksi ja ehkä lopulta löytää yleisöni.
En miettinyt, mitä se tarkoittaa.
Nyt ymmärrän, että jokainen koomikko houkuttelee omanlaisensa yleisön.
Minä opin teistä.
Kun saan tilaisuuden puhua näytösten työntekijöille,
he aina sanovat pitävänsä yleisöstäni.
Te yleensä haluatte pitää hauskaa, mutta ette vedä överiksi.
Näytöksistäni heitetään vähän väkeä ulos.
Philadelphiassakin oli rauhallista.
Meininki oli rento.
Te olette kilttejä, kunnioitatte itseänne ja toisianne -
ja haluatte aikaisin nukkumaan.
Huomaan, millaisia olette. Olen tavallaan ylpeä teistä.
Tiedän, että teillä on iltarutiini, jonka haluatte päästä aloittamaan.
Tekemistä on paljon. Ensin keitetään kamomillateetä.
Sitten kuuma suihku, ihonhoitorutiini ja lymfahieronta.
Pitää meditoida ja lukea kirjaa, joka on ollut yli vuoden kesken.
Tekemistä riittää.
Olen kiitollinen, että te olette fanejani,
koska tunnelma on kiltti ja rakastava.
Haluan vastata tukeenne ja hyvään tahtoonne -
olemalla teille rehellinen.
Olen sen teille velkaa. Haluan tunnustaa teille jotain.
Minulla on tekohammas.
Se on tässä edessä,
eli teitä on petetty nyt 56 minuutin ajan.
Tämä on hammaskruunu. Kaikki muu on aitoa.
USA:ssa hammaslääkärit tuntevat sen hampaana 8.
Mursin hampaan vuosia sitten erilaisessa elämänvaiheessa.
Asuin Nykissä enkä tehnyt parhaita elämänvalintoja.
Se oli ennen kuin aktivoin violetin hammasharjani.
Traumaattinen tilanne. Ekat hampaat ovat leikkiä,
mutta toisten kanssa on tosi kyseessä.
Ne eivät kasva takaisin.
Minua hävetti, ja olin epätoivoinen. Sanoin hammaslääkärille:
"Paina control+z:taa hampaani kanssa."
Hän rauhoitteli minua ja lupasi tehdä hammaskruunun.
En tiennyt, mitä se tarkoittaa, mutta käskin antaa mennä.
Kun murtuneeseen hampaaseen laitetaan kruunu,
jäljellä oleva hammas hiotaan -
pikkuruiseksi veriseksi tyngäksi.
Useimmat hammaslääkärit eivät halua potilaan ajattelevan asiaa.
Minun hammaslääkärini halusi näyttää kättensä jäljen.
Jossain vaiheessa hän sysäsi peilin kasvojeni eteen.
En tiennyt, mitä tapahtuu. Luulin, että työ oli tehty.
Luulin, että hän näyttää tulosta kuin parturi takaraivoa.
Olin jo kaivelemassa tippiä.
Vilkaisin peiliin.
Kauheaa.
En reagoinut, koska en halunnut antaa kuvalle voimaa.
Vedin perusilmeen päälle.
Katsoin poispäin ja sanoin: "Älä tee noin enää.
En tiedä, miksi minun pitää kertoa tämä,
mutta halusin enemmän hammasta.
Halusin, että hampaan määrä lisääntyy.
Olet työskennellyt koko ajan väärään suuntaan."
Se näky vainoaa minua yhä.
Näen peilissä tämän, mutta mielessäni tiedän totuuden.
Minä haluan suojella kruunuani.
En käytä sitä. Sitä ei ole tarkoitettu puremiseen.
Se on puhtaasti koristeellinen.
Tiedän, että kruunun sisällä lymyää pieni peikko.
Siellä se vaanii.
Se on mukanani aina.
Jos katsoo tarkasti, huomaa,
että kruunu on hieman isompi ja valkoisempi kuin toverinsa.
Kruunuprosessin aikana nimittäin saa valita värin.
Mieleisensä sävyn.
Sävy on jotain kermanvalkoisen ja kermaisemman valkoisen väliltä.
Voi valita vaaleamman tai tummemman sävyn elämän suunnasta riippuen.
Vieläkö löytyy kunnianhimoa vai onko valmis vain ajelehtimaan?
Päätös on oma.
Valinnassa pitää olla rehellinen itselleen.
Miten valkoisia muista hampaista vielä tulee?
Montako vuotta on valmis elämään niin, että suussa on yksi kirkas hammas?
Olen Sheng Wang. Kiitos, Washington.
Kiitos. Pitäkää huolta itsestänne.
Rakastakaa ja tukekaa toisianne.
Nähdään seuraavalla kerralla.
Tekstitys: Kirsi Reima
SISARUSTENI LAPSILLE
KIITOS ESI-ISILLENI, PERHEELLENI, KYLÄLLENI JA LEMPIPUULLENI