Downloaded from YTS.BZ
Hei, alle sammen. Er dere klare?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ok.
Mine damer og herrer, alle sammen, gi en stor applaus til Sheng Wang!
Hva skjer, DC?
Jøye meg.
Tusen takk for at dere kom.
Tusen takk for at jeg fikk komme. Håper dere har det bra.
Jeg har det ganske bra.
Jeg har prøvd å spise mer bær.
Jeg er veldig opptatt av de antioksidantene.
Det er rart.
Jeg vet ikke hva oksidanter er.
Jeg vet bare at jeg er imot dem.
Det virker som om når du spiser noe godt,
vil noen oksidanter prøve å ødelegge for deg.
Så etter at jeg har spist en biff og drukket noen martinier,
tilkaller jeg bærene mine.
Jeg sender inn antioksidantene. Jeg sier: "Hei, kompis, ta deg av det der.
Få det til å se ut som en ulykke."
Noen ganger spiser jeg bærene før middagen.
Jeg legger en felle.
De aner ikke hva som kommer. De tror de skal oksidere.
Jeg liker bær, men vet dere hvem som elsker bær mest?
Dine venners barn.
Når barna til vennene dine kommer, gjem bærene under brokkolien, fort.
Det er en hard lekse å lære.
Vennen min kom med barnet sitt. Jeg er en god vert.
Jeg fant fram snacks, forfriskninger, bærene.
Jeg er glad de er glade.
Så tenkte jeg: "Denne jenta aner ikke hva de koster."
Hun spiste dem som en gal.
Håndfuller.
Jeg har aldri sett bær bli holdt sånn.
Sånn spiser man ikke bær.
Sånn viser man fram et menneskehjerte som er ofret.
Jeg sa ingenting, for det er sunt.
Men inni meg tenkte jeg: "Det der er ikke rimelig."
Jeg prøvde å være rolig, men det plaget meg.
Så mye at jeg ikke kunne henge med på samtalen med de voksne.
Ante ikke hva vi snakket om. Jeg var for opptatt med å beregne tapet.
"Ser ingen hva som skjer? Vi blir ranet."
Ante ikke min arme råd. Jeg viste henne hvordan man spiser bær.
Jeg vil være et godt forbilde.
Jeg sa: "Ta ett.
Se på det. Nyt fargen, teksturen.
Vær til stede med bæret.
Tygg sakte, nyt det.
Når du har spist en hel kopp, er det nok for i dag. Ferdig."
Hun tok ikke hintet.
Jeg ble så frustrert at jeg begynte å spise bærene så fort jeg kunne.
Jeg gjemte dem i spiserøret.
Det må man bare akseptere.
Når det er barn til stede, blir det mindre forutsigbart.
Ting skjer.
Forleden var jeg hos en venn.
En gjeng karer drakk øl rundt bålet i bakgården.
Vi hadde det gøy og tullet. Plutselig kom barnet til vennen min ut.
Ga ham lekseprøve.
Det er da barnet ditt løper bort til deg uten forvarsel
og stiller deg et vitenskapelig spørsmål foran alle.
Da ble det stille.
Da strevde vennen min med å forklare hvordan månen fungerer.
Jeg var nervøs på hans vegne.
Jeg visste at han visste at vi lytter.
Vi ville også vite svaret.
"Det er et godt spørsmål. Hvorfor er det sånn?"
Vi vet ikke svaret, men vi dømmer svaret hans aktivt.
For når vennen din forklarer ting til barn,
må de gjøre seg litt dumme.
Men noen ganger innser man: "Å nei, vennen min er dum."
Barn kan klargjøre situasjonen din.
Jeg tok min niese til lekeplassen forleden.
Det var gøy til hun begynte å slite med armgangstativet.
Så jeg sa: "La meg vise deg hvordan man gjør det."
Jeg har visst mistet armgangstativ-evnene mine.
Jeg visste ikke at det var en ferdighet vi kunne miste så tidlig.
Det er over. Det er hjerteskjærende å vite at på et tidspunkt i livet
svingte jeg meg i det stativet for aller siste gang,
men ingen tok et bilde eller noe.
Trodde jeg kunne det. Jeg var selvsikker. Jeg kan ta noen pull-ups.
Men i armgangstativ er all kroppsvekten på én hånd, og du svinger deg.
Da snakker vi g-krefter.
Jeg glemte g-kraften.
Jeg var på den første, jeg beveget meg fremover,
og da g-kreftene begynte å øke,
kjente jeg en smerte her.
Rotatormansjetten min
sa: "Du bør slippe, gutt.
Jeg kommer til å rives av overkroppen."
Jeg ble såret følelsesmessig også.
Jeg ville vise henne en fin ferdighet
hun kunne utvikle med øvelse og erfaring.
I stedet viste jeg henne hvor raskt kroppen kan forfalle og svikte.
Og det var opprørende, for jeg har sett videoer
av terrorister som trener på sånne stativ.
Jeg syntes alltid det var teit,
men nå tenker jeg: "De er ganske atletiske.
De kan bli et problem."
Jeg er takknemlig for å få opptre på vakre steder som dette.
Det er så fint. Dette er så fint.
Det er ikke alltid sånn.
Et av de siste showene jeg gjorde i LA, var i en sexbutikk.
Jeg liker det showet, for de har gratis parkering.
Det er min fetisj.
Jeg gjorde nummeret. Etterpå kikket jeg litt,
og jeg kom over en spiselig BH laget av sukkertøy.
Jeg var nysgjerrig, men tenkte: "Det er for unge. Jeg spiser ikke sånt godteri."
Jeg er med på å ha det gøy. Vi kan leke. Jeg tar en bit, men la oss spare resten.
Ikke forvent at jeg spiser en hel BH.
Jeg vil ikke spise alt det godteriet. Jeg får hodepine.
Du bør ha undertøy laget av smertestillende.
Har du noe mer passende for en voksen gane?
Hva med i stedet for en BH av godteri,
hva med et par brystvorteskjulere av mørk sjokolade?
Bittersøt, minst 75 % kakao.
Vi kan gå opp til 85 %. Jeg er ikke redd.
Jeg plukket opp esken til BH-en.
Jeg snudde den for å lese næringsinnholdet.
Hvor mye protein er det i BH-en?
Jeg ble overrasket. Det sto åtte gram sukker.
Det er ikke så verst.
Hvis du unner deg noe søtt, er åtte gram ganske rimelig.
Så så jeg videre. Det sto 26 porsjoner.
Dæven! Én BH, 26?
Vanligvis er det bare to av oss i rommet.
Denne oppskriften er laget for en gruppe.
Det er en flott BH å ha på en spleisefest.
"Si fra når dere er klare for dessert. Hun har varmet dem opp."
Jeg klarer ikke 26 porsjoner alene.
Ikke tale om.
Jeg har høyt langtidsblodsukker.
Jeg er allerede prediabetiker.
Jeg kan ikke miste en fot for å se en pupp.
Mamma ville blitt sint.
Hun lagde den foten.
Jeg besøkte familien min i Houston nylig.
Jeg besøkte huset jeg vokste opp i.
Det er interessant i denne alderen,
for man legger merke til ting man ikke så som barn.
Jeg innser nå at huset jeg vokste opp i,
har deprimerende belysning.
Det er så åpenbart nå.
Men som barn forsto jeg aldri hva som var galt.
Som barn tenkte jeg alltid: "Men hvorfor er det trist?"
Jeg var nær ved å ha en fin barndom.
Vi trengte bare noen lamper.
Det er lett å fikse,
men førstegenerasjons innvandrere prioriterer ikke stemning.
De tror nyanse er Jay-Zs kone.
De fleste rommene har én lampe. Bare én lampe, midt i taket.
Perfekt for et avhør.
Veldig dramatiske skygger.
Du går inn der, og plutselig er du hoven under øynene.
Mine foreldre var ikke ulykkelige.
De så bare alltid ut som om de skulle fortelle en spøkelseshistorie.
Søskenbarnet mitt hadde det ille, for min onkel installerte for mange lysrør
i huset deres.
Det er kanskje mer energieffektivt,
men det er ikke en kjærlig ting å gjøre.
Det er ikke koselig, det er uhyggelig.
Lysstoffrør er mest lyd.
Du hører dem komme.
Før du kommer dit, vet du det.
"Men jeg vil ikke bli lenge i kveld."
De summer som en grønnhodet flue
og har varmen til et obduksjonsbord.
Det setter stemningen for et panikkanfall.
Jeg vokste opp i et hus der man ikke brukte sko inne,
noe som betyr at når du kom hjem,
stoppet du i gangen, tok av deg skoene,
og så kunne du gå videre.
Men jeg har venner som ikke levde sånn.
Og da jeg besøkte dem,
var det spennende å prøve noe så eksotisk.
Jeg husker en sommer
da alle barna i nabolaget samlet seg hos Mark,
for han hadde fått Street Fighter II på Super Nintendo.
Ja, det var en stor greie den gangen.
Men jeg gledet meg til å gå fra ute til inne
uten å stoppe.
Jeg gikk rett inn.
Jeg skulle ikke bare henge i gangen, jeg skulle langt inn i huset.
Jeg skulle helt inn i stua.
Jeg skulle kjenne hvordan tepper føles med sko på.
Jeg hadde aldri gått gjennom et hjem med så godt grep.
Og termostaten på klimaanlegget sto på under 26,5.
Det føltes som å bo på hotell.
Høydepunktet var når du gikk på do,
for noen ganger er det satt opp slik
at du tenker: "Herregud,
forventes det at jeg skal tråkke på baderomsmatten med skoene på?"
Det føles som en synd for meg.
Det er det første kroppen din berører etter at du har dusjet.
Jeg kunne aldri gjort det hjemme.
Nå ville jeg egentlig prøve det. Men som en god venn, lot jeg være.
Hvis jeg bryr meg om deg som meg, vil jeg stå over badematta.
Jeg gikk inn sånn.
Det er kjærlighet.
Du ser ikke alltid hva jeg gjør for deg.
Kjærlighet skryter ikke.
Jeg prøver å ha regler mot sko hjemme,
men de følges ikke 100 %.
Det finnes unntak. Noen ganger har du det travelt, du har sko på,
du har gått ut, og du har glemt lommeboka.
Men du har ikke tid til å gjøre alt på nytt.
Så det blir en spesiell anledning.
Du går inn med skoene på i dag.
Men du går ikke som vanlig.
Du går inn som om gulvet er lava.
Du bare…
Det ser sprøtt ut.
Men det er vitenskapelig bevist.
Du vet hva du gjør.
Du tar brede skritt for å minimere forurensningspunktene.
Du går på tåballene for å minimere overflaten.
Og du beveger deg raskt på grunn av tresekundersregelen.
Dette er lekene du leker
når du er en engstelig person som later som om du har kontroll.
Så mye i verden er utenfor vår kontroll.
Av og til når jeg er på turné, er jeg på et hotell,
og jeg får en madrass på slutten av levetiden.
Det skjer.
Vanligvis er den litt slapp.
Forleden hadde jeg en gammel memoryskummadrass, og den så fin ut.
Man kunne ikke se noe galt, men når man la seg ned, kjente man noe.
Det var minnet om noen andre.
Det var et levende minne.
Det var et unikt tomrom skapt av en kropp som ikke var til stede,
men tydelig definert av grensene til fraværet.
Og jeg lå midt i konturene av en større mann.
Vi hadde ulik form.
Jeg er ikke nøkkelen til den låsen.
Jeg hadde kanter der han hadde kurver.
Det føltes som om jeg lå på en liten skatepark.
Vet ikke om dere kan se det på auraen min, men jeg har laget mat med sjalottløk.
Dere ser det.
Det er en glød.
De er gode. Sjalottløk er godt.
Jeg oppdaget dem nylig. "Hei, løk. Hva skjer?
Du sa ikke at du hadde en sexy kusine.
Hvor er hun fra? Hun lukter annerledes."
De er like, men du behandler dem ulikt.
Løk tar du for gitt.
Du kjøper dem i sekker og kaster dem i mørket til senere.
Men når du tar med én sjalottløk hjem, har du planer.
Du skal følge en oppskrift i kveld.
Du gir alt. Du skal bruke mandolinen
og ta på deg Michael Jackson-hansken så du ikke barberer av fingeravtrykkene.
Jeg har utforsket grønnsaker og krydder.
Jeg har vært gjennom en stor purreløkfase.
Jeg elsker purreløk, men angrer fordi jeg unngikk dem lenge.
Når du ser din første purreløk, er det skremmende.
Jeg tenkte: "Dæven, det er en svær vårløk.
Hva er greia?"
Jeg prøver å spise økologisk. Den kan ikke passere en dopingtest.
Den er for tykk.
Hvorfor lot de den bli sånn?
De glemte den.
De burde ha høstet den for tre år siden.
Nå kan de la den være.
Den er i ferd med å bli et tre.
Jeg elsker å lage mat. Hele prosessen.
Jeg elsker kraften i urter og krydder.
Det er magisk for meg.
Et av mine favorittkrydder er spisskummen.
Det er godt.
Så mange ulike kulturer bruker det samme krydderet over hele verden.
Det har en dyp, smakfull profil,
litt funky, et hint av kroppslukt.
Det er et veldig festlig krydder.
Når jeg lukter spisskummen, sier jeg: "Det lukter som om noen andre er her.
Hallo?
Det lukter som om noen har gjort hagearbeid.
Takk, la meg hente litt vann til deg.
Kom inn med den sexy lukten."
Noen ganger, etter å ha spist ute flere dager på rad,
prøver jeg å gjøre opp ved å lage en sunn smoothie hjemme.
Men jeg overdriver alltid,
for jeg prøver å få med alt jeg skulle ha spist tidligere den uka.
Det er så mange salater, alle typer frukt,
valnøtter, sopp-pulver, linfrø, gurkemeie og svart pepper.
Smoothien min blir mørkegrå.
Den er seig.
Den ser ut som våt betong.
Den suger,
men den går ikke gjennom et sugerør.
Du må drikke smoothien min med kniv og gaffel.
Den er for tykk.
Man skal tilsette væske for å få riktig konsistens.
Flott. Nå har jeg åtte liter smoothie.
Jeg må involvere dama mi.
"Vennen min, jeg lagde en snack til deg også. Beklager."
Jeg har ingen formell kokkeutdanning.
Jeg lærer underveis og improviserer i øyeblikket.
Jeg lager aldri det samme to ganger,
for jeg vet ikke hvordan det skjedde første gang.
Hvis dama mi liker maten,
sier jeg: "Nyt det, for det kommer aldri tilbake.
Vi ble velsignet i kveld."
Jeg lager stort sett mat, men nå og da
kjøper dama mi et spesielt kjøkkenredskap som vi ikke bruker,
men som tar opp lagringsplass.
Hun kom hjem med en skikkelig stor hvitløkspresse.
Den skapte trafikkork i kjøkkenskuffen.
Dere vet når man skal åpne skuffen,
så må den andre hånda inn og roe ned alle sammen?
Som: "Hei…
Slapp av.
Ro ned. Legg deg ned. Det er bare meg. Legg deg ned.
Hvorfor er du så bråkete?
Du har hisset opp alle der inne. Du har satt klypa i kok."
Og du skraper opp knoken,
for de maler ikke treverket på den siden.
En gang kom dama mi hjem med en spiralkutter
for å lage squashnudler som ingen er begeistret for.
Det er trist, ikke sant?
For når du ser den i bruk, blir du begeistret.
Du tenker: "Det ser ut som en nudel."
Det gjør det!
Og i hjertet ditt vil du tro.
Du tenker: "Kanskje.
Kanskje det er en nudel."
Men når du setter deg for å spise, vet du at det er en grønnsakstråd.
Våkne opp, din tosk.
Jeg kan ikke se en sci-fi-thriller og spise squashnudler.
Det må være måte på hvor mye usannsynlig jeg klarer å tro på.
Jeg kan tro at onde roboter fra fremtiden reiser gjennom tiden for å ødelegge oss,
eller jeg kan late som om det er spagetti.
En gang kom dama mi hjem med en japansk løkskjærer.
Den har et håndtak med åtte blader på toppen.
Ett drag, åtte kutt.
Brukte den aldri.
For et år siden ryddet jeg. Jeg tok den opp. Hadde glemt hva det var.
Det var et lokk på. Jeg plasserte hånden feil.
Da jeg åpnet den, kjørte jeg fingeren over alle de åtte bladene.
Og så kastet jeg den!
Det var den eneste gangen vi brukte den.
Den lå ny i skuffen i årevis
og bare ventet på å slå til.
Og den tok meg. Jeg var imponert.
Aldri hatt en skade med så jevne mellomrom.
Legen sa at kuttene mine var av restaurantkvalitet.
Nå er jeg på utkikk etter en ny miniovn.
Det er den tiden igjen.
Vi har et billig merke. Den er grei. Hatt den i ti år.
Den virker enda, men nå virker den også når ingen er hjemme.
Den er for god.
Vi ser på noen alternativer, og jeg er usikker,
men jeg er på et punkt i livet hvor jeg kanskje har råd til
en Breville-ovn.
Kanskje.
Jeg må regne på det igjen.
Den er så dyr, men veldig fin,
og mine venner liker sin, så jeg er spent. Men så slo det meg, hvis den er så bra,
kan det jo hende at den blir min siste miniovn.
Det er tungt. Jeg er ikke klar for det.
Jeg prøver bare å gjøre dino-nuggetsene mine sprø.
Nå får du meg til å tenke på min dødelighet.
Nå lurer jeg på hvem jeg skal gi dette arvegodset til.
Hvilket onkelbarn har karisma til å dele historien min på Antique Roadshow?
Den dag i dag har jeg enda noen sparsommelige vaner fra barndommen
som jeg ikke kan riste av meg.
Det er fortsatt vanskelig å bruke et helt tørkepapir.
Jeg vil rive det i to. Jeg gir den andre halvdelen til dama.
Eller jeg lar den være på rullen,
og så ruller jeg den tilbake så det ser fint ut.
Hvis jeg er på restaurant og får en våtserviett,
bruker jeg den ikke med en gang.
Jeg sier: "Jeg putter den i lomma.
Jeg vil spare den til senere.
Den er for spesiell til dette."
Den er våt og individuelt pakket, det føles som en forpliktelse.
Når du velger å bruke den, har du ett forsøk.
Gjør det verdt det.
Så du har den på deg. Du er klar.
Og du går gjennom livet.
Av og til dukker det opp en situasjon, og du tenker:
"Er tiden inne?
Nei, ikke ennå. Det er ikke så ille.
Jeg har servietter og kondens på isvannet.
Jeg gjør bare sånn.
Det går bra. Kan ikke kaste bort en våtserviett på dette."
Så du venter. Du fortsetter å vente. Og til slutt finner du et verdig øyeblikk.
Du gleder deg til tilfredsstillelsen. Du åpner pakken og ser at væsken er borte.
Nå prøver du å vaske grillfingrene
med det som i bunn og grunn er et brukt tørketrommelark.
Teknisk sett er jeg en voksen mann,
men jeg føler jeg har et stykke igjen før jeg er en ekte voksen.
Jeg prøver å presse meg selv i små skritt.
Noen ganger, etter å ha sett en skrekkfilm,
går jeg inn i et mørkt rom i leiligheten,
men jeg slår ikke på lyset. Jeg prøver å være modig.
Det betyr at du holder ditt naturlige tempo.
Når du kommer inn, ikke begynn å bevege deg raskere.
Det er ditt hus.
Oppfør deg deretter.
Når du begynner å skynde deg, lar du spøkelsene vite at du er redd.
Ikke gi dem den tilfredsstillelsen.
Vær rolig. Jeg går inn der, rolig.
Jeg gjør mitt, jeg gjør det jeg må gjøre.
Jeg snur meg.
Jeg begynner å gå.
Veldig kul.
Jeg nærmer meg. Jeg ser lyset i gangen.
De tre siste trinnene løper jeg.
Helt til dørkarmen, og så hopper jeg inn i lyset.
Men når du er i lufta, ikke strekk bakbeinet for mye.
Da blir du tatt og dratt til din død.
Du vet bedre. Du må løpe, hoppe, krølle deg sammen.
Og så lager du en feig lyd, som…
Hvis du ikke vet det, er det taiwansk for "usj".
Noen ganger prøver jeg å være modig i dusjen.
Jeg venter ikke på varmt vann. Jeg tester det ikke engang.
Jeg går rett inn, som en kriger.
Det er vanskelig.
Hvis du vil være helt gal, ikke skru på vannet.
Prøv dette i kveld.
Dra hjem, kle av deg, bli naken.
Gå inn i en stille, tørr dusj.
Kjenn på spenningen.
Det er annerledes. Det er ikke nøytralt.
Se på alle dysene på dusjhodet.
Og så, med din egen hånd,
spyler du deg selv.
Ikke rykk til.
Ikke blokker.
Vær modig.
Når spøkelsene ser deg gjøre det,
blir de redde.
Den som hjemsøker, blir hjemsøkt.
De tenker: "Han er gal. Jeg kan ikke bli her!"
Og så drar de.
Og når du kjenner at ånden begynner å forsvinne, sier du: "Bø."
Jeg prøver å feire de små seirene i livet mitt.
Jeg har nådd en milepæl.
Jeg har begynt å kjøpe tannbørster i store kvanta.
Det er nytt for meg.
Mesteparten av livet har jeg levd fra tannbørste til tannbørste.
Ingen reserve.
Jeg kjøpte dem én og én.
Jeg hadde én,
og jeg brukte den til ingen av bustene var parallelle.
Og så ville jeg fortsette å bruke den,
for jeg sa til meg selv at den var mer effektiv
nå som jeg hadde gjort den så lodden.
De blir sterkere.
Snart får den jobbe på kjøkkenet.
Det er en følelse av trygghet.
Det føles godt å vite at når jeg drar hjem i kveld,
så har jeg en ny tannbørste hvis jeg vil ha det.
Kommer du på besøk, er jeg klar. Du kan ta med opptil fire venner.
Og det beste med flerpakningen er at du kan velge farge.
Det er en mulighet.
Ta deg tid, vær bevisst, kjenn etter.
Hvilken farge gir deg energien du trenger akkurat nå?
Den blå. Den er beroligende.
Det er et hav av ro.
Den røde. Ja, den er morsom, men litt krydret.
Den lilla er kraftig.
Jeg velger bare den lilla når jeg vil endre narrativet.
Du lever ikke alltid ditt beste liv.
Kanskje du har tatt flere selvdestruktive valg.
Nå må du justere oppførselen din etter kjerneverdiene dine.
Kom igjen, lilla tannbørste.
Nå kjører vi.
Vi har plakk og demoner å overvinne.
Jeg vil bli et bedre menneske, selvsagt. Jeg prøver. Jeg har lyst til å lære.
Jeg følger bare ikke alltid opp.
Derfor har jeg så mange faner åpne på datamaskinen.
Det er så mange ressurser på internett jeg føler jeg kan dra nytte av.
Bare ikke i dag.
Senere.
Men send meg den lenken.
Jeg vil ha lenken. Jeg åpner en fane. Jeg har et system.
Jo flere faner du samler, desto mindre blir de.
Det begynner sånn.
Så blir det: "Oi, ikke mer informasjon."
Du vet ikke hva dette er, men det er mange av dem.
Og det er skam der, sant?
Har du et jobb-møte, må du dele skjermen.
Du deler ikke den skjermen.
Du åpner et nytt vindu.
Du later som: "Alt er i orden, sjef.
Alt er bra. Jeg er her for aksjonærene."
Tidvis vil nettleseren oppdatere seg.
Du sier: "Vent. Hva med samlingen min?"
Nettleseren sier: "Ro ned. Vi fikser det. Vi åpner alle fanene igjen.
Men det er mange.
Du burde bruke bokmerker."
Med noen års mellomrom krasjer datamaskinen din fullstendig.
Alle fanene forsvinner for alltid.
Tapet knuser deg.
Men så tenker du: "Endelig er jeg fri.
Takk for at du gjorde det jeg ikke klarte å gjøre selv."
Jeg vet ikke med all denne teknologien. Jeg vet ikke om den gjør livet bedre.
Jeg vet at den gjør noen deler av livet rare.
Jeg mistet hodetelefonene mine nylig.
Jeg la dem igjen utenfor Atlantic City.
Jeg får dem ikke tilbake.
Men med teknologiens kraft,
kan jeg fortsatt sjekke dem.
Hvis jeg vil, kan jeg se hvor de er akkurat nå.
Det er ikke sunt.
Jeg vet hvor de bor. Jeg vet hvor de jobber.
Jeg vet at de blir ladet regelmessig.
De har gått videre.
De lever livet. Jeg har det fælt. Det er en mulighet å glemme enheten, men…
Jeg vil ikke glemme!
Jeg vil ikke gi slipp. Jeg har mistet deg én gang, jenta mi.
Jeg kan ikke tro du vil koble deg til hvem som helst.
Jeg prøver å ikke bli fanget av forbruk og materielle ting.
Men jeg prøver å ta vare på det jeg har. Som disse brillene jeg kjøpte.
Så jeg bruker linser hvis jeg skal gjøre noe fysisk,
som å spille basketball eller gå på strippeklubb.
For hvis du har briller på strippeklubb,
og du sitter nær scenen, er det en stor sjanse for
at danseren tar brillene dine av deg.
Det har skjedd meg mer enn to ganger.
Og hvis du vil leke sexy bibliotekar, vær så god.
Jeg støtter deg,
men ta med dine egne rekvisitter.
Dette er ikke et leketøy. Dette er et medisinsk apparat.
Vanligvis lar jeg bare optikere ta på dem.
Men siden du ikke har på deg klær, skal jeg la det passere i kveld.
De tar brillene dine, har dem lavt på nesen
og sender deg forførende blikk.
Det skal være sexy,
men det er det ikke, for jeg myser tilbake.
"Jeg tror hun har fire brystvorter."
Så skifter hun taktikk. Hun tar av brillene,
og hun gir brillene en nærgående omvisning av kroppen sin.
Jeg tenker: "Wow, det ser gøy ut for brillene."
Men jeg kan ikke se det brillene ser.
De er ikke koblet til bakhodelappen min via Bluetooth.
Endelig får jeg brillene tilbake. Og selvfølgelig er glassene tilgriset.
Jeg har puppeavtrykk på glassene.
Det er en personlig touch, men jeg blir ikke kåt av kriminalteknikk.
Jeg har ikke med brilleklut.
Nå må jeg se hele showet i lav oppløsning.
Jeg måtte ta en pause fra turnelivet.
Jeg måtte dra hjem til LA for å gjøre jurytjeneste.
Jeg prøvde ikke å bli valgt.
Men jeg ble valgt i første runde. Førstevalg, baby.
Jeg var stolt av meg selv, og så ble jeg bekymret.
Jeg tenkte: "Hvis jeg er førstevalget, kommer ikke laget til sluttspillet."
Vi gjorde utvelgelsesprosessen. Det var i boks.
I siste liten rakk jurymedlem tre opp hånden. Han ville ut.
Han sa: "Dommer, jeg har søkt på jobber.
Jeg har kanskje et intervju neste uke."
Dommeren så på ham,
og så bestemte hun at han skulle bli i juryen.
For en dommer vil dømme.
Og basert på det hun så, tenkte hun: "Du får ikke noen jobb."
Hun mente han var uegnet til ansettelse.
Og så gjorde hun ham til kollegaen min.
Så jeg begynte å tvile på systemet. På papiret er jurytjeneste en edel tanke,
men i virkeligheten føles det så tilfeldig, ikke sant?
Staten sier bare: "Er du ledig?
Kom til sentrum. Vi har en situasjon
innen et felt du mangler erfaring,
innsikt og interesse i,
men vi skal få to partiske parter
til å presentere helt motsatte argumenter for å bevise at de har rett.
Og så forteller du oss sannheten.
Du klarer det."
Det er mye press, ikke sant?
Retten er hellig,
der kan man rette opp feiltrinnene fra fortiden.
Folk kler seg for det. Dommeren har på seg kappe.
Advokatene har skreddersydde dresser. Det er ganske formelt,
bortsett fra juryen.
Juryen ser ut som om vi ikke bryr oss om utfallet.
Vi kler oss som om vi er blitt forstyrret,
og vi vil at retten skal vite at dette ikke var et ideelt tidspunkt.
Vi gjorde ikke en god jobb.
Det var tre uker med rettssak,
og likevel tok ingen notater.
Ingen notater. Alle tenkte: "Det der husker jeg nok."
Da vi skulle diskutere, hadde vi ingenting.
Vi gikk bare etter energien.
Vi sa: "Jeg vet ikke…
Skyldig?"
Det høres fælt ut, men slapp av. Liv sto ikke på spill.
Det var en sivil sak.
Et amerikansk selskap saksøkte et kanadisk selskap.
Så vi gikk for hjemmelaget.
Gi fansen det de vil ha. Kom igjen.
Det var en kort diskusjon.
Vi møttes klokka 09:00.
09:10 var vi ferdige.
Greia var at man måtte stå for lunsjen selv under rettssaken,
men vi fant ut at under drøftingen,
hvis vi jobbet til 12:00, betalte retten for lunsjen.
Så juryen var enstemmig.
Vi sa: "Ikke lever svaret ennå.
Ro ned. Vi leverer rettferdighet når de leverer kalkunsmørbrød."
Quid pro smørbrød.
Vi holdt tilbake dommen i tre timer
for litt gratis mat.
Og smørbrødene var middelmådige.
Ikke verdt ventetiden. Ikke engang verdt kaloriene.
Som jury demonstrerte vi dårlig dømmekraft til siste slutt.
Vi fikk som fortjent.
Systemet fungerer, folkens.
Når jeg blir eldre, merker jeg at jeg trekkes mot naturen.
Det er der jeg finner fred og glede nå for tiden.
Til og med festingen min foregår utendørs.
Jeg var i to utdrikningslag som dette.
Det første var for vennen min Louis. Vi dro til Costa Rica.
Det er tropisk.
Mange vannaktiviteter.
Vi var ofte våte.
Femten menn i førtiårene
i badeshorts som ikke passet.
Jeg så alle kompisene mine sine rumpesprekker.
Det er ikke mitt valg.
Når du mistenker at det er en rumpesprekk i synsfeltet,
er det nesten umulig å bare gå videre med livet.
Du må bekrefte det. "Vent litt.
Jeg ville ikke gjøre det."
Rumpesprekker er magnetiske.
De fungerer som en pseudokløft.
De krever oppmerksomhet gjennom imitasjonens kraft.
Øynene trekkes naturlig mot den svulmende skyggen.
"Hva er dette mysteriet som hjernen min vil løse?"
Det er ikke ditt valg. Det er instinkter. Det er dopamin eller noe.
Det er veldig kraftig.
Det er det samme prinsippet som brukes i botaniske hager.
De lager alltid stien svingete for å holde deg nysgjerrig.
"Men hva er bak den svingen?
Jeg vil vite det."
Noen ganger følger du svingen,
og den leder deg til et vakkert område med begoniaer.
Andre ganger er det rumpa til kompisen din.
"Jeg skal ikke være i den hagen.
Det området er kun for ansatte."
Det andre utdrikningslaget jeg var på, var en ryggsekktur.
Ikke til herberger, men ut i villmarka.
Har noen vært på en sånn tur?
En liten håndfull. Ja, det er riktig mengde.
Det er riktig mengde,
for vi trenger ikke å leve sånn lenger.
Det er et sprøtt valg.
Det er intenst. Det er ikke som camping. Jeg har campet mye, det er greit.
På camping kjører du til campingplassen.
Du camper.
På ryggsekktur kjører du til det som ikke er campingplassen.
Du stopper på en motorvei, laster ut alt,
tar det på ryggen og sier: "Takk, bil.
Jeg tar det herfra.
De neste 42 kilometerne skal jeg late som om jeg er en bil.
Jeg kjører offroad. Jeg er en Subaru."
Jeg har aldri hatt en sånn sekk på meg.
Jeg har aldri eid eller prøvd en. De er så store. Har aldri likt utseendet.
Jeg følte alltid at forholdet var feil. For mye sekk i forhold til menneske.
Jeg er en enkel ransel-type.
For meg skal en ryggsekk gå fra her til her.
Jeg liker ikke at de blir så store
at de begynner å gå over hodet ditt.
Jeg sier: "Hei!
Hva driver du med? Du er en ryggsekk, hva?
Rygg unna."
Vennen min planla en tur til utdrikningslaget sitt.
Det er ikke tradisjonelt. Jeg visste han var spirituell.
Da han sa han ville ha noe unikt,
tenkte jeg: "Ok, kult. Ingen fyllefest, ingen strippere."
Han sa: "Ja, og heller ikke noe ly eller strøm."
Det er som å si: "La oss feste! Men la oss avstå fra moro og komfort."
Ingen andre kom.
Utdrikningslaget var meg og ham.
To karer alene i villmarka i fire dager
som sjekket hele kroppen til hverandre for flått hver kveld.
Det ble romantisk ved et uhell.
Men spørsmålet er:
Ville flere gutter gjort festen mindre homofil?
Jeg vet ikke. Vi har ikke matematikken til å løse den ligningen.
Vi gikk en sti langs kysten av Nord-California,
og det var vakkert.
Flere ganger på reisen
befant jeg meg på en klippe med utsikt over havet,
overveldet av skjønnheten.
Jeg sa til vennen min: "Takk for at du planla alt.
Dette føles som noe man opplever én gang, for jeg gjør det nok aldri igjen."
Han sa: "Glad du kunne bli med, ellers hadde jeg vært alene."
Vi sto der i stillhet, vi to,
og prøvde å ta inn alt det majestetiske.
Så tenkte jeg: "Jeg kunne drept ham nå.
Jeg vil ikke.
Men hvis jeg ville, ville dette vært det beste tidspunktet."
Jeg vil ikke skade noen, men jeg elsker å ha muligheter.
Det er noe med naturen som gjør deg så rolig,
så forbundet med universet.
Man grubler over dype spørsmål,
som: "Er jeg en morder?"
Fire dager i villmarken var nok
til å virkelig endre perspektivet mitt. Jeg endret syn på ting.
Da jeg kom tilbake til det vanlige livet, kunne jeg ikke tro hvor godt vi har det.
Det grunnleggende.
En søppelbøtte.
Fire dager uten søppelbøtte,
da innser du at det er en magisk beholder.
Du kan putte hva som helst oppi der.
Det er ikke lenger ditt ansvar.
Nei, det er samfunnets problem.
Du trenger ikke bekymre deg.
Barnebarnet ditt finner ut av det.
Jeg følte meg som en smårolling. Jeg gledet meg til å bæsje på do.
For en luksus, toalettet.
Vi var der ute i fire dager og gravde hull.
Et kjapt profftips:
Hvis du skal på ryggsekktur,
grav hullet kvelden før.
Ha litt framsyn.
Gjør det etter middag, når du har lagt en i kammeret.
Du vil ikke grave et hull der og da.
Du vil ikke grave et hull under press.
Det blir ikke pent.
Jeg våknet på dag to, litt krise.
Jeg måtte gå. Jeg tok en spade og løp. Jeg tenkte ikke klart.
Jeg tok feil vei.
Jeg endte opp på en stor flekk med hardbakt jord.
Jeg klarte ikke å bryte gjennom bakken.
Jeg ble desperat.
Jeg tenkte: "Jeg får gjøre mitt og begrave liket senere."
Det gir mening.
Da vet du hvor stort liket er.
Når du graver på forhånd, må du gjette.
Du må spørre deg selv: "Er øynene dine større enn rumpa?"
Det første hullet mitt,
ikke nok hull.
Jeg prøvde å begrave den til slutt. Det ble en liten haug.
De sier "ikke etterlat spor". Jeg endret topografien.
Nå må de oppdatere kartet med de linjene.
Det var en minneverdig tur. Vi så mye vakkert dyreliv.
En av de mest spektakulære tingene vi så, var en fullvoksen svartbjørn.
Da vi traff på den,
løp den rett opp en veldig bratt bakke.
Da jeg så den kraften kombinert med den hastigheten,
ble jeg knust. For jeg hadde en plan.
Jeg hadde tenkt at hvis jeg måtte løpe fra en bjørn,
skulle jeg fake venstre, og så løpe til høyre.
Jeg så bjørnen løpe opp bakken dritfort. Jeg sa: "Det er urealistisk."
Jeg faker venstre, og så er jeg skikkelig død.
Hvis jeg ble angrepet av en bjørn,
måtte jeg bare være til stede.
Ikke sant? Du må lære å akseptere ting du ikke kan endre.
Pust inn, pust ut.
"Hva skjer nå? Jeg er deilig.
Jeg blir revet i stykker. Jeg er for deilig til å være i skogen.
Jeg ser du sliter med lårkjøttet.
Ja, lårmusklene mine er stramme etter turen, bjørn.
Beklager. Du burde tatt meg forrige uke hjemme.
Da var jeg mør."
På dag én gikk vi 13 kilometer.
Vi var dypt inne i bjørneland.
Ingen mobildekning.
Når det ble mørkt, kunne du ikke se din egen hånd.
Jeg husker at vi krøp inn i teltet,
og jeg dro igjen glidelåsen. Jeg sa: "Glid.
Da er vi vel trygge."
Er det greit om vi begge bare er bevisstløse i åtte timer?
For vi er inne.
Dette er inne nå. Jeg dro den helt opp til toppen.
Jeg forvandlet vindstopperen til et kraftfelt.
Hvis vi ikke kan se dem, hvordan skal de vite at vi er her?
Legg dere nå, bjørner.
Dere hørte glidelåsen. Det er natt. God natt."
Jeg følte meg mer i fare
fordi soveposen min var rett ved døra.
Men så tenkte jeg: "Bjørnen vil ikke bruke den korrekte inngangen.
Den kommer til å brase inn som Kool-Aid-mannen."
Det ville vært skumlere om bjørnen brukte glidelåsen.
Den delen er så skummel. Hver gang jeg gjør den, får jeg gåsehud.
Vi…
Takk. Vi har litt igjen av showet,
men jeg vil bare takke for at dere er her.
Takk for at dere kom.
Jeg…
Takk for at dere er her. Jeg tar ikke noe av dette for gitt.
Jeg har drevet med standup i 23 år,
og dette er min første store turne, og vi selger ut teatre.
Det er sprøtt.
Det er en drøm.
Men målet mitt fra starten av var bare å jobbe med håndverket.
Jeg ville bli bedre og bedre og kanskje finne mitt publikum.
Men jeg tenkte ikke over hva det betydde. For jeg skjønner nå
at hver komiker tiltrekker seg en egen demografi av fans til showene.
Og jeg lærer hvem dere er, for når jeg får sjansen
til å prate med de som jobber på showene, som vakter, liker de alltid mitt publikum,
for dere liker å ha det gøy, men dere overdriver ikke.
Veldig få blir kastet ut av showene mine.
Selv i Philadelphia var det ganske fredelig.
Det var rolig.
For dere er snille.
Dere respekterer dere selv og andre.
Og dere vil bare legge dere tidlig.
Jeg ser dere.
På en måte er jeg stolt av dere.
Jeg vet at dere har en kveldsrutine dere ikke kan vente med å starte.
Det er så mye å gjøre. Dere må lage kamillete.
Dere må ta en varm dusj. Dere må gjøre hudpleierutinen.
Så er det lymfedrenasjemassasjen deres.
Dere må meditere og lese boka dere har prøvd å fullføre i 13 måneder.
Det er mye.
Jeg er takknemlig for at dere er fansen, det er en snill, kjærlig og sunn stemning.
Jeg vil gjengjelde støtten og velviljen deres
med litt åpenhet.
Jeg skylder dere dette. Jeg vil bare være ærlig.
Jeg har en falsk tann.
Den er her i midten, foran.
Så dere har blitt lurt i 56 minutter nå.
Det er en krone. Alt annet er ekte, bortsett fra den.
Hvis du er tannlege, er det nummer åtte.
Jeg brakk den for noen år siden. Det var en annen tid.
Jeg bodde i New York og tok ikke så gode valg.
Før jeg aktiverte den lilla tannbørsten min, så klart.
Det er traumatisk. Det første tannsettet er for moro skyld. Det andre er alvor.
Det kommer ikke tilbake.
Jeg var så skamfull. Jeg var desperat.
Jeg sa til tannlegen:
"Du må trykke Ctrl-Z på det jeg har gjort."
Hun var betryggende. Hun sa: "Null problem. Vi setter på en krone."
Jeg visste ikke hva det betydde. "Gjør det du må. Kjør på."
Når de setter en krone på en brukket tann,
filer de først ned det som er igjen av tannen
til en bitteliten blodig stump.
De fleste tannleger vil ikke at du skal se, tenke eller vite om det.
Min tannlege bestemte seg for å vise meg arbeidet sitt.
På et tidspunkt i prosessen snudde hun et speil ned mot fjeset mitt.
Jeg ante ikke hva som foregikk. Jeg trodde vi var ferdige.
Jeg trodde det var som når frisøren viser deg bakhodet ditt.
Jeg finner frem tipsen din.
Jeg tok en rask titt.
Skrekk.
Jeg reagerte ikke, for jeg ville ikke gi det makt.
Jeg ble helt uttrykksløs.
Jeg så bort. Jeg sa: "Aldri gjør det igjen."
Jeg sa: "Jeg vet ikke hvorfor jeg må si dette nå,
men jeg kom hit for å få mer tann.
Jeg ville ha økning i tann.
Du har gått feil vei hele tiden!"
Det jeg så, hjemsøker meg fortsatt.
I speilet ser jeg dette,
men i hodet vet jeg sannheten.
Så jeg er motivert til å beskytte den kronen.
Jeg bruker den ikke. Den er ikke til å bite eller rive med.
Den er kun dekorativ.
Jeg vet at hvis den kronen faller ut, er det en lite troll inni.
Som ligger og lurer.
Det er alltid med meg.
Og hvis du ser nøye etter, kan du se
at denne kronen er litt større og hvitere enn de andre.
For når du går gjennom den prosessen, får du velge farge. Du velger en nyanse.
Et sted mellom off-white og off-ere-white.
Du kan velge lysere eller mørkere,
avhengig av hvor du føler at livet ditt er på vei.
Har du fortsatt ambisjoner, eller er du klar til å bare slappe av?
Du bestemmer.
Men hvis du skal gjøre det, må du være ærlig med deg selv.
Hvor hvite vil de andre tennene bli?
Og hvor mange år er du fra å ha én dritlys tann?
Jeg er Sheng Wang. Takk, DC.
Takk. Ta vare på dere selv.
Elsk hverandre, støtt hverandre.
Vi ses neste gang.
Tekst: Susanne Høyersten
TIL MINE NIESER OG NEVØER
TAKK TIL FORFEDRE, BESTEFORELDRE, FORELDRE, TANTER OG ONKLER,
SØSKENBARN, SØSTRE OG BRØDRE