Downloaded from YTS.BZ
Bună tuturor! Sunteți gata?
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Bine.
Doamnelor și domnilor, vă rog să-l aplaudați pe Sheng Wang!
SHENG WANG: VIOLET
Care-i treaba, Washington?
Frate!
Vă mulțumesc că ați venit!
Mulțumesc că m-ați primit. Sper că sunteți bine.
Eu mă simt bine. Încerc să mănânc mai multe fructe de pădure.
Sunt obsedat de antioxidanții ăia!
E ciudat.
Nici nu știu ce sunt oxidanții.
Știu doar că sunt împotriva lor.
Se pare că, de câte ori mănânci ceva bun,
niște oxidanți încearcă să te distrugă.
Așa că, după ce mănânc o friptură și beau câteva Martini,
apelez la fructele de pădure.
Îi pun la treabă pe antioxidanți. Le zic: „Fraților, ocupați-vă de asta!
Să pară un accident!”
Uneori, mănânc fructele înainte de cină.
Le întind o capcană.
Le iau prin surprindere. Ele cred că urmează să oxideze.
Îmi plac fructele de pădure, dar știți cine le iubesc cel mai mult?
Copiii prietenilor tăi.
Când vin copiii prietenilor în vizită, ascundeți fructele de pădure sub broccoli!
E o lecție învățată cu greu.
M-au vizitat o prietenă și copilul ei.
Sunt o gazdă bună. Le-am oferit gustări, băuturi și fructe.
Mi-e bine dacă le e lor bine.
Apoi, mi-am dat seama că fata habar n-avea cât costă fructele.
Mânca într-o veselie.
Cu pumnul!
N-am mai văzut fructe de pădure ținute așa.
Nu așa se mănâncă fructele de pădure. Așa arăți o inimă umană sacrificată.
Nu-i zic nimic pentru că-i fac bine, dar mă gândesc: „Nu e deloc rezonabil.”
Încerc să fiu calm, dar mă deranjează asta.
Mă deranjează atât de tare, încât nu pot urmări discuția cu adulții.
Nu știu despre ce vorbim. Mă gândesc numai la pagubele suferite.
„Nu vede nimeni ce se întâmplă? Suntem jefuiți.”
Nu știu ce să fac. Încerc să-i arăt cum să mănânce.
Încerc să-i arăt cum se face.
Îi zic: „Ia una!
Uită-te la ea! La culoare, la textură.
Trăiește momentul!
Mestec-o încet, savureaz-o!
După ce mănânci un bol întreg, e destul pentru azi. Gata!”
Nu înțelege aluziile.
Mă enervez și încep să mănânc fructele cât de repede pot.
Le ascund în esofag.
Dar trebuie să accepți asta, nu?
Când sunt copiii prezenți, vizita devine imprevizibilă.
Apar situații.
Zilele trecute, eram la un prieten.
Eram mai mulți bărbați și beam bere în jurul focului.
Ne distram și ne prosteam.
Deodată, a apărut copilul prietenului meu.
Și i-a dat un test fulger.
Asta e când, din senin, fără niciun context, copilul te ia la rost
și îți pune o întrebare despre știință în fața tuturor.
S-a făcut liniște.
Prietenul meu se chinuia să explice care e treaba cu Luna.
Îmi făceam griji pentru el.
Era clar că știa că ascultam și noi.
„Și noi am vrea să știm.
E o întrebare bună. De ce e așa?”
Nu știm răspunsul, dar analizăm cu atenție răspunsul lui.
Când un prieten le explică ceva copiilor, trebuie să simplifice totul uneori.
Dar, alteori, realizezi și că prietenul tău e prost.
Copiii te ajută să clarifici unele lucruri.
Am dus-o pe nepoata mea la locul de joacă.
Totul a fost bine până când a început să se cațere pe bare.
Și i-am zis: „Hai să-ți arăt cum se face!”
Am aflat că mi-am pierdut puterea de a mă cățăra pe bare.
Nu știam că abilitatea asta se poate pierde atât de devreme.
S-a terminat! Mi se rupe inima să știu că, la un moment dat,
m-am cățărat pe bare pentru ultima oară,
fără ca cineva să facă o poză.
Credeam că pot. Eram încrezător. Fiindcă pot face câteva tracțiuni.
Dar aici îți pui toată greutatea corpului într-o mână și te balansezi.
Deci ești supus forței G.
Uitasem de forța G.
M-am prins de prima bară, mi-am luat avânt
și, pe măsură ce forța G creștea,
am simțit o durere aici.
Manșeta rotatorilor a zis: „Mai bine te lași, băiete!
O să-ți rup toracele!”
Mă durea și sufletul.
Voiam să-i arăt o activitate distractivă
pe care o putea perfecționa cu practică și experiență.
Dar i-am arătat cât de repede poate corpul să se degradeze și să te trădeze.
M-am supărat și pentru că văzusem clipuri cu teroriști care se antrenau la bare.
Mi s-a părut mereu o prostie,
dar acum zic: „Sunt chiar atletici.
Ne pot face probleme.”
Sunt recunoscător că pot să am spectacole în teatre frumoase ca acesta.
E atât de frumos!
Dar nu e mereu așa.
Am susținut recent un spectacol în Los Angeles, într-un sex shop.
Îmi place acolo pentru că parcarea e gratuită.
Da, asta mă excită.
Mi-am făcut numărul și am aruncat o privire.
Am dat peste un sutien comestibil, făcut din dropsuri.
Mi-a stârnit curiozitatea, dar mi-am zis: „E de tineri. Eu nu mai mănânc bomboane.”
Vreau să ne distrăm. Ne putem juca. Gust, dar să-l păstrăm pentru mai târziu!
Zău așa! Nu te aștepta să mănânc un sutien întreg.
Nu mănânc toate bomboanele alea. O să mă doară capul.
Sper că ai și chiloți din paracetamol.
Ai ceva mai potrivit pentru un adult?
Adică, în loc de un sutien din bomboane,
ce-ar fi să-ți pui plasturi din ciocolată neagră?
Amărui, cu cel puțin 75% cacao.
Putem opta pentru 85%. Nu mi-e frică!
Am luat cutia sutienului.
Am întors-o ca să citesc valorile nutriționale.
Câte proteine are sutienul ăsta?
Am fost surprins. Scria opt grame de zahăr.
Nu e rău.
Dacă vrei să te răsfeți cu ceva dulce, opt grame e o cantitate rezonabilă.
Apoi, am văzut că scria 26 de porții.
La naiba! Un sutien are 26?
De obicei, suntem doar doi în cameră.
Treaba asta e concepută pentru un grup mai mare.
E un sutien grozav pentru o masă mare.
„Spuneți-mi când vreți desertul! Ea l-a ținut la cald.”
Dar nu pot să mănânc singur 26 de porții.
Nici vorbă!
Am glicemia crescută.
Am deja risc de diabet.
Nu pot să-mi pierd un picior ca să văd o țâță.
Mama s-ar supăra.
Ea mi-a făcut piciorul ăla.
Mi-am văzut recent familia în Houston.
Am revăzut casa în care am crescut.
E interesant la vârsta asta,
fiindcă observi lucruri pe care nu le vedeai când erai copil.
Acum îmi dau seama că, în casa în care am crescut,
lumina era deprimantă.
E foarte evident acum!
Când eram copil, nu-mi dădeam seama ce era în neregulă.
Mă întrebam mereu: „De ce mă deprimă?”
Puteam avea o copilărie bună.
Ne trebuiau doar niște lămpi.
E ușor de rezolvat,
dar imigranții de primă generație nu pun preț pe atmosferă.
Ei cred că „Ambianța” e soția lui Jay-Z.
Majoritatea camerelor au o singură lampă. În mijlocul tavanului.
Numai bune pentru un interogatoriu!
Cu umbre foarte dramatice.
Intri acolo și, dintr-odată, ai ditamai cercănele.
Părinții mei nu erau nefericiți.
Doar că păreau mereu gata să-ți spună o poveste cu fantome.
Vărul meu n-a avut noroc
pentru că unchiul meu a instalat prea multe neoane la ei acasă.
Poate că e mai economic așa,
dar nu fac o casă primitoare.
Nu e confortabil. E sinistru.
Când ai neoane, auzi mai ales bâzâitul.
Știi deja ce va zice.
Știi deja, înainte să ajungi acolo.
„Nu vreau să stau mult în seara asta.”
Bâzâie ca un tăun
și totul pare o masă de autopsie.
Te pregătește pentru un atac de panică.
Am fost crescut într-o casă unde nu aveai voie cu pantofi.
Când ajungeai acasă,
te opreai în hol, te descălțai
și apoi puteai să intri.
Dar prietenii mei nu trăiau așa.
Când mergeam la ei,
abia așteptam să încerc ceva exotic.
Într-o vară,
toți copiii din cartier s-au adunat la Mark
pentru că își luase Street Fighter II pe Super Nintendo.
Da, era important pe atunci.
Dar eu abia așteptam să trec din exterior în interior
fără să mă opresc.
„Intru direct!
Nu mă opresc în hol. Mă duc până în fundul casei.
Mă duc până în sufragerie.
Vreau să văd cum e să mergi pe covor cu pantofi în picioare.
N-am mai mers niciodată printr-o casă cu atâta aderență!
Și termostatul e dat sub 27 de grade.
De parcă locuiți într-un hotel.”
Culmea e când mergi la baie.
Uneori, e amenajată în așa fel încât zici:
„Vai de mine! Să calc pe covoraș cu pantofii în picioare?
Mi se pare un sacrilegiu.”
E primul lucru pe care calci când ieși din duș.
N-aș putea face asta acasă.
Acum, vreau să încerc.
Dar, ca prieten bun, n-o fac.
Dacă țin la tine cu adevărat, ocolesc covorașul.
Intru acolo așa.
Asta e iubire!
Nu vezi mereu ce fac pentru tine.
Dragostea nu se laudă.
Și eu încerc să nu port încălțări în casă,
dar nu reușesc mereu.
Uneori, faci excepții.
Ocazional, te grăbești.
Ești încălțat, te duci afară și realizezi că ți-ai uitat portofelul.
Dar n-ai timp să te descalți iar.
Așa că e o ocazie specială.
Azi, intri încălțat.
Dar nu mergi normal.
Intri de parcă podeaua e lavă.
Mergi așa…
Pare o nebunie.
Dar totul e susținut de știință.
Știi ce faci.
Faci pași mari ca să minimizezi punctele de contaminare.
Mergi pe vârfuri ca să minimizezi suprafața atinsă.
Și te miști repede din cauza regulii celor trei secunde.
Asta trebuie să faci
când ești anxios și te prefaci că ai control asupra vieții.
Sunt multe lucruri în lume pe care nu le putem controla.
Când sunt în turneu, la hotel,
mai nimeresc câte o saltea la sfârșitul duratei de viață.
Se întâmplă.
De obicei, e puțin lăsată.
Zilele trecute, am nimerit o saltea veche din spumă cu memorie și arăta bine.
Nu se vedea nimic în neregulă, dar, când te întindeai, simțeai ceva.
Își amintea de altcineva.
Era o amintire vie.
Era un gol unic, creat de un corp care nu era prezent,
dar care era clar definit de forma lăsată în urma lui.
Și eram în conturul unui bărbat mai mare.
Aveam forme diferite.
Eu nu sunt cheia pentru acea încuietoare.
Eu aveam colțuri unde el avea rotunjimi.
De parcă stăteam pe un skatepark în miniatură.
Nu știu dacă vă dați seama din aura mea,
dar gătesc cu șalote.
Se vede.
Parcă radiez.
Sunt bune. Șalotele sunt bune.
Le-am descoperit recent.
„Care-i faza, ceapă?
Nu mi-ai zis că ai o verișoară așa de mișto.
De unde e? Miroase altfel.”
Sunt similare, dar nu le tratezi la fel.
Ceapa o iei de bună.
O cumperi la sac și o bagi la întuneric ca s-o folosești mai târziu.
Dar, când aduci acasă o șalotă, ai deja planuri.
Gătești după rețetă în seara asta!
Te dai peste cap. Scoți și mandolina de feliat.
Îți pui mănușa à la Michael Jackson ca să nu-ți razi buricele degetelor.
Am încercat tot felul de plante aromatice.
Am avut o pasiune pentru praz.
Îmi place prazul și regret că l-am evitat mult timp.
Când vezi primul praz, e intimidant.
Mi-am zis: „Frate! Asta e o ceapă verde pe steroizi.
Care-i faza?”
Încerc să mănânc bio. Ăsta nu trece testul antidrog.
E prea gros!
De ce l-au lăsat să ajungă așa?
Au uitat de el.
Trebuiau să-l culeagă acum vreo trei ani.
Mai bine lăsați-l!
Mai are puțin și ajunge copac.
Îmi place să gătesc. Ador tot procesul.
Îmi place puterea ierburilor și a condimentelor.
E magică pentru mine.
Unul dintre condimentele mele preferate e chimenul.
E foarte bun.
Multe culturi din toată lumea folosesc același condiment.
Dă un gust intens și bogat.
Și puțin miros, un iz de transpirație.
E un condiment festiv. Foarte festiv!
Când simt mirosul de chimen, zic: „Parcă mai e cineva în bucătărie.
E cineva?
Miroase de parcă cineva a trebăluit prin curte.
Mulțumesc! Îți aduc niște apă.
Hai încoace cu mirosul ăla sexy!”
Uneori, după ce mănânc mult timp în oraș,
încerc să îmi îndrept obiceiurile și îmi fac un smoothie sănătos acasă.
Dar exagerez mereu,
pentru că încerc să îndes tot ce aș fi vrut să mănânc săptămâna aia.
Pun o grămadă de verdețuri, tot felul de fructe,
nuci, pudră de ciuperci, semințe de in, turmeric, piper negru.
Smoothie-ul iese gri închis.
E vâscos.
Arată ca betonul ud.
E nașpa
și nu trece prin pai.
Trebuie să bei smoothie-ul meu cu cuțitul și furculița.
E prea gros.
Trebuie să adaugi lichide ca să obții consistența bună.
Super! Acum am opt litri de smoothie.
Trebuie să mă ajute și ea.
„Iubito, ți-am făcut și ție o gustare. Îmi pare rău!”
N-am pregătire culinară profesională.
Învăț exersând și improvizez pe moment.
Nu fac aceeași mâncare de două ori, fiindcă nu știu cum mi-a ieșit prima oară.
Dacă iubitei mele îi place, îi zic: „Poftă bună, pentru că n-o mai pupi!
Am fost binecuvântați în seara asta.”
Eu gătesc cel mai mult,
dar, din când în când, iubita mea cumpără o ustensilă
pe care n-o folosim, dar care ocupă ceva spațiu de depozitare.
A venit acasă cu o presă de usturoi foarte voluminoasă.
A creat ambuteiaje în sertarul din bucătărie.
Știți cum e când deschizi sertarul
și trebuie să bagi cealaltă mâna ca să calmezi agitația?
„Relaxați-vă! Stați liniștite! Stați acolo! Eu sunt. Culcate!
De ce sunteți atât de agitate?
V-ați agitat toate. Ați înfuriat și cleștele.”
Te mai zgârii și la degete,
fiindcă ăștia nu vopsesc lemnul pe interior.
Odată, iubita mea a venit acasă cu un feliator spiralat
ca să facă tăieței din dovlecei, care nu-s pe placul nimănui.
E trist.
Când vezi prima dată cum ies, te bucuri.
Zici: „Chiar arată ca tăiețeii!”
Chiar arată!
Și vrei să crezi asta.
Spui: „Poate.
Poate chiar sunt tăieței.”
Dar, când te așezi la masă, știi că e o fâșie de legumă.
Trezește-te, fraiere!
Nu pot să mă uit la un thriller SF și să mănânc tăieței din dovlecei.
Pot să mă păcălesc doar până la un punct.
Pot să cred că roboții răi din viitor
călătoresc în timp ca să ne distrugă
sau pot să mă prefac că mănânc spaghete.
Odată, prietena mea a venit acasă cu un feliator japonez de ceapă.
Are un mâner, deasupra căruia sunt opt lame.
Cu o mișcare, ai opt felii.
Nu l-am folosit niciodată.
Acum un an, făceam curat.
L-am scos. Uitasem ce era.
Avea un capac deasupra. Mi-am pus mâna greșit.
Când l-am deschis, toate cele opt lame mi-au tăiat degetul.
Și apoi l-am aruncat!
Doar atunci l-am folosit.
A stat neatins în sertar ani întregi.
Aștepta să atace.
Și m-a tăiat bine. Am fost impresionat. A fost cea mai uniformă rană a mea.
Doctorul a zis că tăieturile erau de nivel profesionist.
În prezent, caut un nou cuptor electric.
A venit vremea.
Avem un model simplu. Nu e rău. Îl avem de zece ani.
Încă funcționează, dar o face și când nu e nimeni acasă.
E prea bun!
Am pus ochii pe câteva și, deși nu sunt sigur,
sunt într-un punct al vieții în care s-ar putea să-mi permit
un cuptor Breville.
Poate!
Trebuie să mai fac niște calcule.
E scump, dar e foarte frumos.
Prietenii mei sunt încântați de al lor.
Dar mi-am dat seama că, dacă e chiar atât de grozav,
e posibil să fie ultimul meu cuptor.
Asta e greu de dus.
Nu sunt pregătit.
Vreau doar să fie crocante nuggets-urile în formă de dinozaur.
Acum mă gândesc la mortalitatea mea.
Și mă întreb cui să-i las această moștenire?
Care nepoată sau nepot are carismă
ca să-mi spună povestea la Antiques Roadshow?
Și acum mai am obiceiuri de a face economie
și nu pot scăpa de ele.
Încă mi-e greu să folosesc un prosop de hârtie întreg.
Vreau să-l rup în două.
Îi dau o jumătate iubitei.
Sau o las pe rolă
și o înfășor la loc ca să arate frumos.
Dacă sunt la restaurant și primesc un șervețel umed,
de obicei, nu-l folosesc imediat.
Îl pun în buzunar.
Îl păstrez pentru mai târziu.
Nu are sens să-l folosesc acum.
E umed, e ambalat individual, deci e un angajament.
Când te decizi să-l scoți, ai o singură încercare.
Să merite!
Așa că îl ții la tine până când ești pregătit.
Și îți vezi de viață.
Din când în când, apare o situație și te întrebi:
„E timpul?
Nu, nu încă! Nu e așa de grav.
Am șervețele de hârtie. Paharul a făcut condens.
O să fac așa.
Nu e nevoie. Nu pot să irosesc un șervețel umed pe asta.”
Așa că aștepți în continuare.
Și, într-o zi, găsești un moment potrivit. Abia aștepți momentul de satisfacție.
Deschizi pachetul și vezi că lichidul s-a evaporat.
Încerci să-ți cureți degetele murdare cu un șervețel uscat.
Teoretic, sunt adult în toată regula,
dar simt că mai am ceva până să devin un adult adevărat.
Încerc să mă maturizez cu pași mici.
De exemplu, uneori, după ce mă uit la un film de groază,
intru într-o cameră întunecată din apartament, dar nu aprind lumina.
Încerc să fiu curajos.
Asta înseamnă să-ți păstrezi ritmul.
Când intri acolo, nu te apuca să te miști mai repede!
E casa ta.
Comportă-te ca atare!
Dacă începi să te agiți,
le arăți fantomelor că te-au speriat.
Nu le dați satisfacția asta! Fiți calmi!
Eu când intru acolo, sunt calm. Îmi fac treaba. Fac ce am de făcut.
Mă întorc.
Și ies de acolo.
Foarte calm.
Mă apropii. Văd lumina de pe hol.
Ultimii trei pași…
Fug!
Până la tocul ușii. Apoi, sar în lumină.
Dar, când ești în aer, nu întinde piciorul din spate!
Așa te prinde și te târăște spre moarte.
Știi ce ai de făcut. Trebuie să fugi, să sari și să tragi piciorul.
Și scoți un sunet de laș, de genul…
Dacă nu știți, e taiwaneză pentru „vai de mine”.
Uneori, încerc să fiu curajos la duș.
Nu aștept să se încălzească apa.
Nici nu o testez.
Intru direct, ca un războinic.
E greu.
Dacă vreți să fiți nebuni, nici nu porniți apa!
Încercați asta!
Mergeți acasă, dezbrăcați-vă și intrați în liniștea cabinei de duș uscate!
Simțiți tensiunea aia!
E altceva. Nu rămâi indiferent.
Uitați-vă la capul de duș!
Apoi, întindeți mâna
și dați drumul la apă!
Nu vă feriți!
Nu vă apărați!
Fiți curajoși!
Când văd fantomele că faceți asta,
ele se sperie.
Bântuitorul devine bântuit.
Zic: „Tipul ăsta e nebun. Nu pot să stau aici!”
Și pleacă.
Când simți că spiritul începe să dispară,
zici: „Bau!”
Încerc să mă bucur de micile victorii din viața mea.
Am atins o nouă etapă.
Am început să-mi cumpăr periuțele de dinți la set.
E ceva nou pentru mine.
Am trăit toată viața trecând de la o periuță la alta.
Fără rezerve.
Cumpăram câte una.
Aveam una și o foloseam până când nu mai erau două fire paralele.
Și o foloseam în continuare pentru că mă convingeam
că, probabil, e mai eficientă acum că am făcut-o așa de pufoasă.
„Devine mai puternică.
În curând, o voi promova la spălatul vaselor.”
Te simți confortabil.
E plăcut să știu că, atunci când ajung acasă,
dacă vreau una nouă, o am.
Dacă vii la mine, te rezolv. Nicio grijă. Poți să aduci până la patru prieteni.
Și partea cea mai bună e că poți alege o culoare.
Ai șansa asta. Nu te grăbi! Alege conștient! Gândește-te bine!
Ce culoare îți aduce energia de care ai nevoie acum?
Cea albastră. E liniștitoare.
E un ocean de serenitate.
Cea roșie. Da, e bună, dar e îndrăzneață.
Cea mov e impunătoare.
Eu o aleg doar când vreau să schimb perspectiva.
Uneori, nu trăiești viața la maximum.
Poate ai luat niște decizii autodistrugătoare.
Acum trebuie să-ți ajustezi comportamentul în funcție de valorile tale de bază.
Hai, periuță de dinți mov!
Să te vedem!
Avem tartru și demoni de învins.
Evident, vreau să fiu o persoană mai bună. Încerc. Am dorința de a învăța.
Doar că nu reușesc întotdeauna.
De asta am atâtea file deschise pe calculator.
Da, sunt multe resurse pe internet de la care aș avea de învățat.
Dar nu azi.
Mai încolo!
Dar trimite-mi linkul ăla!
Vreau linkul. Deschid fila. Am metoda mea.
Cu cât ai mai multe file deschise, cu atât se fac mai mici.
Începe așa.
Apoi devine: „Aoleu, nu se mai vede nimic!”
Nu știi ce reprezintă, și sunt o grămadă.
Și e rușinos, nu?
Dacă ai o ședință de lucru, nu-ți partajezi ecranul ăla.
Deschizi o fereastră nouă.
Te prefaci că totul e bine.
„Sunt bine. Sunt aici pentru acționari.”
La câteva luni, browserul se actualizează.
„Stai așa! Dar colecția mea?”
Browserul zice: „Nu te stresa! Te ajutăm. Vom redeschide toate filele.
Dar sunt multe.
Ar trebui să folosești marcaje.”
La câțiva ani, calculatorul se blochează complet.
Toate filele dispar pentru totdeauna.
Pierderea lor te distruge.
Dar apoi zici: „În sfârșit, sunt liber!
Mulțumesc că ai făcut ce n-am putut face eu.”
Nu știu ce să zic despre tehnologie.
Nu-s convins că ne face viața mai bună.
Știu că unele aspecte ale vieții devin ciudate.
Mi-am pierdut căștile recent.
Le-am lăsat undeva lângă Atlantic City.
Nu le voi recupera.
Dar, datorită tehnologiei,
încă pot să verific unde sunt.
Dacă vreau, pot vedea unde sunt în acest moment.
Asta nu-ți face bine.
Știu unde locuiesc. Știu unde lucrează.
Știu că sunt încărcate regulat.
Au uitat de mine. Ele își văd de treabă. Eu sunt distrus.
Există opțiunea de a ignora dispozitivul.
Dar eu nu vreau să-l ignor!
„Nu vreau să renunț. V-am pierdut deja o dată, fetelor.
Nu-mi vine să cred că vă asociați cu oricine.”
Încerc să nu mă las prins de consumerism și de lucruri materiale.
Dar încerc să am grijă de ce am.
Mi-am cumpărat ochelari.
Port lentile dacă fac efort fizic,
cum ar fi să joc baschet sau să merg la un club de striptease.
Dacă porți ochelari la clubul de striptease
și stai lângă scenă, e foarte probabil
ca dansatoarea să ți-i ia de pe față.
Mi s-a întâmplat asta de mai multe ori.
Dacă vrei să te dai bibliotecara sexy, n-ai decât!
Te susțin,
dar adu-ți propria recuzită!
Ăștia nu-s de joacă.
Sunt un dispozitiv medical.
De obicei, doar opticienii mi-i ating.
Dar, cum tu nu porți haine, o să trec asta cu vederea.
Îți iau ochelarii, îi pun pe nas, se uită pe deasupra lor
și îți aruncă priviri seducătoare.
Ar trebui să fie ceva sexy, dar nu e, căci eu mă uit la ea cu ochii mijiți.
„Cred că are patru sfârcuri.”
Apoi, își schimbă tactica.
Își dă jos ochelarii și îi plimbă de-a lungul corpului ei.
Îmi zic: „Mamă! Ce se mai distrează ochelarii ăștia!”
Dar eu nu văd ce văd ochelarii.
Nu sunt conectați prin Bluetooth la lobul meu occipital.
În sfârșit, mi-i recuperez.
Și, bineînțeles, lentilele sunt murdare.
Am urme de țâțe pe lentile.
Am prins ideea, e stilul ei, dar nu mă excit la amprente.
N-aveam cu ce să-i șterg.
Am fost nevoit să văd show-ul la rezoluție mică.
A trebuit să iau o pauză de la turneu.
A trebuit să mă întorc acasă, în LA, ca să fac parte dintr-un juriu.
Nu voiam să fiu ales.
Dar am fost ales în prima rundă. M-au ales primul, frate!
Eram mândru de mine, dar și îngrijorat.
„Dacă eu sunt primul ales, echipa asta nu ajunge în playoff.”
Procesul de selecție era gata.
În ultima clipă, un jurat a încercat să scape.
„Dnă judecător, am aplicat pentru joburi. E posibil să fiu chemat la interviu.”
Judecătoarea s-a uitat la el
și a decis că va rămâne în juriu.
Căci un judecător judecă.
După ce l-a văzut, și-a zis: „Nu te angajează nimeni.”
L-a considerat neangajabil.
Și apoi l-a făcut colegul meu.
M-a făcut să mă îndoiesc de sistem.
În teorie, e o idee nobilă,
dar, în realitate, e ceva banal, nu?
Guvernul zice: „Ei bine? Ești liber?
Vino în centru! Avem o situație
într-un domeniu în care nu ai experiență,
n-ai nicio perspectivă și niciun interes,
dar vom avea două părți părtinitoare
care vor prezenta argumente opuse ca să demonstreze că au dreptate.
Iar tu ne spui adevărul, pe bune.
Poți s-o faci.”
E multă presiune pe tine, nu-i așa?
Tribunalul e sacru.
E locul unde poți îndrepta greșelile trecutului.
Lumea e îmbrăcată corespunzător. Judecătorul poartă robă.
Avocații poartă costume.
E o treabă destul de formală.
Cu excepția juriului.
Noi părem că nu ne pasă de rezultat.
Arătăm de parcă am fost deranjați
și vrem ca instanța să știe că nu e momentul ideal.
Nu ne-am făcut treaba bine.
Procesul a durat trei săptămâni,
dar nimeni nu și-a luat notițe.
Nimeni n-a notat nimic. Toți au zis: „Poate o să-mi amintesc.”
Când a venit vremea deliberării, n-aveam notițe.
Ne bazam pe energie.
Ziceam: „Nu știu…
E vinovat?”
Sună groaznic, dar nicio grijă! Nimeni nu era în pericol.
Era un proces civil.
O corporație americană dădea în judecată una canadiană.
Așa că am ales echipa gazdă.
Ca să-i facem fericiți pe suporteri.
A fost o discuție scurtă.
Ne-am întâlnit la 09:00.
La 09:10, eram gata.
Problema e că, în timpul procesului, îți procuri singur prânzul,
dar am aflat în timpul deliberării
că, dacă lucrezi până la prânz, masa e asigurată de ei.
Așa că am căzut de acord cu toții.
Am zis: „Nu dați încă verdictul!
Stați așa! Facem dreptate când ne fac și ei sendvișuri cu curcan.
Quid pro sendviș!”
Am amânat să dăm verdictul trei ore
pentru mâncare gratis.
Iar sendvișurile au fost mediocre.
N-au meritat așteptarea. Nici măcar caloriile.
Ca jurați, am dat dovadă de judecată proastă până la final.
Am primit ce-am meritat.
Sistemul funcționează.
Pe măsură ce îmbătrânesc, mă simt atras de natură.
Acolo îmi găsesc liniștea și bucuria.
Până și petrecerile la care merg sunt în aer liber.
Am fost la două petreceri de burlaci.
Prima a fost pentru prietenul meu, Louis. Am fost în Costa Rica.
E un loc tropical.
Cu multe activități acvatice.
Adesea, eram uzi.
Cincisprezece bărbați de 40 de ani,
purtând șorturi de mărimi nepotrivite.
Le-am văzut crăpătura fundului tuturor prietenilor mei.
Eu nu mi-am dorit asta.
Când bănuiești că e o crăpătură de fund în câmpul tău vizual periferic,
e aproape imposibil să-ți vezi de viață.
Te simți obligat să confirmi. „Stați puțin!
N-am vrut să fac asta.”
Crăpătura fundului e ceva magnetic.
Crăpătura e un pseudo-decolteu.
Atrage atenția tocmai prin faptul că seamănă cu altceva.
Ochii îți sunt atrași de acea umbră care prinde contur.
„Ce mister vrea mintea mea să rezolve?”
Nu o faci conștient, ci instinctual.
E dopamină sau așa ceva.
E ceva foarte puternic.
E același principiu folosit la proiectarea unei grădini botanice.
Mereu fac aleea șerpuită
ca să te țină curios.
„Dar ce e dincolo de curbă?
Vreau să știu.”
Uneori, urmezi curba
și ajungi la un petic frumos cu begonii.
Alteori, e fundul prietenului tău.
„N-ar trebui să fiu în grădina aia.
E o zonă interzisă publicului.”
Cealaltă petrecere a burlacilor a fost o drumeție.
Nu la hostel, ci în sălbăticie.
A mai fost cineva în drumeții de-astea?
Câțiva. Da, mi se pare corect.
Mi se pare corect,
fiindcă nu mai trebuie să trăim așa.
E o alegere ieșită din comun.
Și e intens.
Nu e ca la camping. Am fost de multe ori, și e relaxant.
La camping, mergi cu mașina până la locul de campare.
Și campezi.
La drumeție, conduci până unde nu e loc de campare.
Tragi pe dreapta pe autostradă, iei totul în cârcă și spui:
„Mersi, mașină! De aici, mă descurc.
Pentru următorii 42 de kilometri, o să mă prefac că sunt mașină.
Sunt mașină off-road. Sunt un Subaru.”
N-am purtat niciodată un rucsac din ăla.
N-am avut și n-am purtat niciunul.
Sunt așa de mari! Nici când eram mic nu-mi plăceau.
Raportul nu e bun. Rucsacul e prea mare pentru un om.
Optez pentru un rucsac normal.
Un rucsac trebuie să fie de aici până aici.
Nu-mi place că alea sunt atât de mari, încât îți ajung deasupra capului.
Zic: „Hei!
Ce faci? Ești un rucsac, nu?
Atunci, dă-te înapoi!
Amicul meu a aranjat drumeția pentru petrecerea burlacilor.
Nu e ceva tradițional. Știam că e un tip spiritual.
Când mi-a zis că voia ceva diferit,
am zis: „Deci, fără băutură, fără stripteuze.”
El zice: „Da, dar și fără adăpost și fără electricitate.”
De parcă ai zice: „Să petrecem!
Dar să ne abținem de la distracție și confort.”
N-a mai venit nimeni.
La petrecerea burlacilor, am fost doar noi doi.
Doi tipi singuri în sălbăticie timp de patru zile,
verificându-se reciproc de căpușe în fiecare seară.
A devenit totul romantic din greșeală.
Dar întrebarea e:
Dacă veneau mai mulți tipi, petrecerea nu mai era așa de gay?
Nu știu. Nu cred că avem cum să rezolvăm ecuația asta.
Am făcut un traseu pe coasta din nordul Californiei,
și a fost frumos.
De multe ori în timpul drumeției,
m-am trezit pe o stâncă, uitându-mă la ocean,
copleșit de frumusețe.
Și îi spuneam prietenului meu: „Mulțumesc că ai planificat totul.
E o experiență unică,
pentru că probabil n-o voi repeta.”
El zicea: „Mă bucur că ai venit. Altfel, aș fi fost singur.”
Stăteam amândoi acolo, în tăcere,
încercând să ne bucurăm de măreția peisajului.
Și apoi mă gândeam: „Aș putea să-l omor acum.
Nu vreau.
Dar, dacă aș vrea, acum ar fi cel mai bun moment.”
Nu vreau să fac rău nimănui, dar îmi place când mi se dă șansa asta.
Natura te face să te simți calm
și conectat cu universul.
Dă naștere la întrebări profunde,
de genul: „Sunt un criminal?”
Patru zile în sălbăticie au fost de ajuns
ca să-mi schimbe perspectiva.
Când m-am întors la viața obișnuită,
nu-mi venea să cred cât de bine o ducem.
Mă refer la lucrurile de bază.
Un coș de gunoi.
Stați patru zile fără coș de gunoi
și o să vă dați seama că e un recipient magic.
Pui ce vrei acolo. Tot ce vrei!
Nu mai e responsabilitatea ta.
Nu, e problema societății acum.
Nu trebuie să-ți mai faci griji. Nepoata ta o să se descurce.
M-am simțit ca un copil.
Abia așteptam să fac caca la toaletă.
Ce răsfăț e toaleta!
Timp de patru zile, noi am săpat gropi.
Un sfat de profesionist.
Dacă mergeți vreodată în drumeție,
săpați-vă groapa cu o seară înainte!
Gândiți-vă din timp!
Săpați-o după cină,
după ce ați băgat deja ceva la linia de producție!
Nu vrei să sapi o groapă în momentul ăla.
Nu vrei să sapi o groapă când ești presat.
Nu va fi plăcut.
A doua zi, m-am trezit cu o urgență.
Am luat o lopată.
Am fugit. Nu gândeam limpede.
Am greșit drumul.
Am ajuns pe o bucată mare de pământ uscat.
Nu puteam să sparg pământul.
Eram disperat.
M-am gândit să-mi fac treaba și să mă ocup de „îngropat” mai târziu.
Are sens.
Acum știi cât de mare trebuie să fie groapa.
Când sapi dinainte, trebuie să estimezi.
Trebuie să te întrebi: „Sapi mai mult decât e nevoie?”
Prima groapă
n-a fost suficient de adâncă.
Am încercat să-l îngrop la final și a devenit o movilă.
Se zice să nu lași urme.
Eu am modificat topografia.
Acum, trebuie să actualizeze ăștia harta.
A fost o excursie memorabilă. Am văzut multe animale sălbatice.
Unul dintre cele mai spectaculoase animale a fost un urs negru adult.
Când l-am văzut,
urca în salturi o pantă abruptă.
Când am văzut acea putere combinată cu acea viteză,
am fost terminat.
Aveam un plan.
Mi-am zis că, dacă trebuie să fug de un urs,
dau s-o iau la stânga și, apoi, o iau la dreapta.
Am văzut ursul urcând foarte repede și am zis: „Nu e realist.
O să mă fac c-o iau la stânga și o să mor de-adevăratelea.”
Dacă m-ar ataca un urs,
ar trebui să fiu prezent.
Trebuie să înveți să accepți lucrurile pe care nu le poți schimba.
Inspiră, expiră!
„Ce se întâmplă acum? Mamă, sunt delicios!”
Mă sfâșie. Sunt prea gustos. N-am ce căuta în pădure.
Văd că te chinui cu pulpa.
Da, am cvadricepșii tari de la drumeție, ursule!
Trebuia să mă prinzi săptămâna trecută, acasă.
Eram fraged atunci.”
În prima zi, am mers 13 km.
Ne aflam în inima ținutului urșilor.
Nu mai era semnal la telefon.
Când s-a lăsat noaptea, nu-ți vedeai nici mâna.
Am intrat în cort,
am tras fermoarul uite așa!
„Cred că acum suntem în siguranță.
E în regulă să ne băgăm la somn amândoi timp de opt ore?
Suntem înăuntru.
Acum, suntem înăuntru. Am tras fermoarul până sus.
Practic, am transformat cortul într-un câmp de forță.
Dacă noi nu-i vedem, n-au de unde să știe că suntem aici.
Bine, urșilor, la culcare!
Ați auzit că am tras fermoarul. La culcare! Somn ușor!”
M-am simțit mai în pericol fiindcă sacul meu de dormit era lângă ușă.
Dar mi-am zis:
„Probabil că ursul nu va folosi intrarea principală.
O să dea buzna ca Omul Kool-Aid.
Ar fi mai înfricoșător dacă ursul ar folosi fermoarul.”
E înfricoșător.
Când fac asta, mă trec toți fiorii.
Mai…
Mulțumesc! Mai avem puțin timp și vreau să vă mulțumesc de prezență.
Mulțumesc că ați venit!
Eu…
Vă mulțumesc că ați venit. Sunt foarte recunoscător.
Fac stand-up de 23 de ani.
E primul meu turneu major și avem săli pline.
E ireal!
E un vis devenit realitate.
Dar, sincer, scopul meu de la început a fost să-mi exersez abilitățile.
Am vrut să devin mai bun și, poate, să-mi găsesc publicul.
Dar nu m-am gândit la ce înseamnă asta.
Pentru că realizez
că fiecare comediant atrage un alt tip de fani la aceste spectacole.
Și încă descopăr cine sunteți.
Când am ocazia să vorbesc cu cei care lucrează aici, ca plasatorii,
aflu că le place publicul meu,
pentru că, în general, vă place să vă distrați, dar nu exagerați.
Foarte puțini sunt dați afară.
Până și în Philadelphia a fost pașnic.
A fost liniște.
Fiindcă sunteți amabili. Vă respectați pe voi și pe ceilalți.
Și vreți să vă culcați devreme.
Vă înțeleg.
Într-un fel, sunt mândru de voi.
Știu că aveți o rutină de relaxare pe care abia așteptați s-o începeți.
Sunt multe de făcut. Vă faceți un ceai de mușețel.
Faceți un duș fierbinte, vă faceți rutina de îngrijire.
Vă faceți masajul de drenaj limfatic.
Meditați, citiți cartea aia pe care vreți s-o terminați de 13 luni.
Sunt multe de făcut.
Sunt recunoscător că sunteți fanii mei, pentru că e mereu o atmosferă prietenoasă.
Vreau să vă răsplătesc sprijinul și bunăvoința
cu puțină transparență.
Cred că vă datorez asta. Vreau să fiu sincer.
Am un dinte fals.
E aici, la mijloc, în față.
Ați fost păcăliți timp de 56 de minute.
E o coroană. Restul sunt reali, în afară de coroană.
Dacă ești dentist, e numărul opt.
L-am rupt acum câțiva ani. Era o altă perioadă a vieții mele.
Locuiam în New York și nu luam decizii bune.
Evident, era înainte să folosesc periuța de dinți mov.
E traumatizant. Primul set de dinți e de distracție.
Al doilea set e pe bune.
Nu mai cresc la loc.
Mi-a fost rușine. Eram disperat.
I-am spus dentistei:
„Te rog, dă Ctrl+Z la ce mi-am făcut singur!”
M-a liniștit.
A zis: „Nicio problemă. O să punem o coroană.”
Nu știam ce înseamnă asta. Am zis: „Fă ce e nevoie! Hai!”
Când îți pun o coroană pe un dinte rupt,
mai întâi, șlefuiesc ce a mai rămas din dinte
până rămâne un ciot mic și sângeriu.
Majoritatea dentiștilor nu vor să vezi sau să știi ce fac ei.
Dentista mea a decis să-mi arate ce a făcut.
La un moment dat, mi-a pus o oglindă în față.
Nu știam ce se întâmplă. Am crezut că am terminat.
Credeam că e ca atunci când frizerul îți arată ceafa.
„Îți pregătesc bacșișul.”
Am aruncat o privire.
Groază!
N-am reacționat, fiindcă nu voiam să-i dau importanță.
Am rămas fără expresie.
Am întors capul. I-am zis: „Să nu mai faci asta!
Nu credeam că e nevoie s-o spun,
dar am venit aici ca să-mi pui un dinte.
Eu voiam un dinte nou.
Tu ai făcut opusul!”
Imaginea aia continuă să mă bântuie.
În oglindă, văd asta,
dar, în mintea mea, știu adevărul.
Așa că sunt motivat să protejez coroana aia.
Nu o folosesc. Nu e făcută pentru mușcat sau sfâșiat.
E pur decorativă.
Știu că, dacă ar cădea coroana, ar fi un spiriduș mic înăuntru.
Pândește acolo.
E mereu cu mine.
Și, dacă te uiți atent, îți dai seama
că e puțin mai mare și mai alb decât ceilalți dinți.
Când treci prin asta, te lasă să alegi culoarea.
Tu alegi nuanța.
Undeva între alb-gălbui și alb-mai-gălbui.
Alegi o nuanță deschisă sau închisă,
în funcție de direcția în care crezi că se îndreaptă viața ta.
Mai ai ambiție sau ești gata să te lași pe tânjală?
Tu decizi.
Dar, dacă vrei să faci asta, trebuie să fii sincer cu tine.
Cât de albi vor deveni ceilalți dinți?
Și câți ani vrei să ai un dinte strălucitor?
Sunt Sheng Wang. Mulțumesc, Washington!
Mulțumesc! Aveți grijă de voi!
Iubiți-vă! Sprijiniți-vă!
Ne vedem data viitoare.
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică
PENTRU NEPOȚI
MULȚUMESC STRĂMOȘILOR, BUNICILOR, PĂRINȚILOR, MĂTUȘILOR, UNCHILOR,
VERILOR, SURORILOR ȘI FRAȚILOR